Tiende forelesning i denne
serien her sånn.
SOS2300, Willy Pedersen fortsatt ved tastaturet og skjermen her sånn og i dag skal vi først repetere litt fra gatekapital, så
skal vi gjennom Nils Christie 'Konflikt som eiendom'.
Shammas, Braitwaite, Maruna og Ugelvik, så ganske omfattende program.
Vi får se om vi kommer gjennom alt sammen.
Da startet vi bare med bittelitt repetisjon på gatekapital.
Det var altså basert
på det ganske omfattende feltarbeidet jeg gjorde sammen med Sveinung Sandberg.
For nå snart 15 år siden, i sentrum av Oslo langs Akerselva.
Her ser vi området hvor det altså er et ganske stort antall straffesaker med bare cannabis, langs Akerselva i to store
skyer her sånn.
Her gikk vi å ruslet og observerte og snakket etterhvert med ganske mange av disse folkene som hang der nede og solgte.
Så her er et bilde av det, med blå her på høyresiden og den såkalte eventyrbrua når veien har slynget seg over på andre siden her sånn.
Langs Akerselva hele veien og her hang det da var ganske svær gjeng med unge menn som dealet hasj.
Rammeverket vi trekker på i denne boken er sånn, for eksempel når det gjelder selve begrepet som gir tittelen til boka, er jo Bourdieu
og denne store studien han gjorde for mange år siden i Frankrike.
Distinksjonen, hvor han prøver å se på hvordan samfunnet er delt opp i forskjellige sosioøkonomiske
strata.
Og hvordan da to typer, særlig to typer kapital, økonomisk og kulturell kapital er avgjørende
for å forstå klassesamfunnet i Frankrike på denne tiden.
Så økonomisk kapital, kulturell kapital og vi mynter altså da begrepet gatekapital i denne boka
vår og den gatekapitalen er da basert på at disse guttene i all hovedsak mangler både økonomisk og kulturell kapital, men de utvikler
en egen kapitalform og sin egen ressurs som gjør dem i stand til å operere på elva, på en god måte.
Så Bourdieu er altså en slags symbiose av tidligere sosiologi om klasse og ulikhet.
Og han viser da hvordan de
strukturene som omgir en og de handlingene man gjennomfører
er basert da på ulikhetene i samfunnet og denne setter seg da i kroppen, i for av en
habitus, altså det er disposisjoner man har som setter seg i kroppen som gjør folk i stand til å møte ulike situasjoner.
'A feel for the game' som han sier i engelsk oversettelse.
Så dere når du er studenter på universitet i Oslo og så vil dere liksom etterhvert få en 'feel for the game', hva det innebærer å være student her.
Så habitusen den kombinerer både de struktur og aktør dimensjonene som vi beskriver tidligere i boka, altså struktur, de rammene som omgir oss og aktør, de
muligheter man har for å handle, de tvinger deg ikke.
Et felt, det er et sosialt rom, en bedrift, Universitetet er et felt, kunstfeltet er et mulig felt og elva er også da et sosialt felt.
Kapitalformene som han vanligvis er opptatt av er økonomisk kapital og kulturell kapital.
Men gatekulturen er altså et eget felt som har egen kapitalform som på noen måter er sammenlignbar med de andre kapitalformene det her er
snakk om. Så nøkkelbegrepet i boka er altså gatekapital.
Inspirert av Bourdieus kapitalbegrep som jeg har sagt og feltet er gatekulturen.
Så det er altså en subkultur som utvikler seg, knyttet til småkriminalitet, dop, vold, protestmaskulinitet hvor man står opp med en spesiell macho-style og det
er bare i store byer hvor det blir mulig å utvikle denne typen kapital.
Og hva er gatekapitalen bygd opp rundt, jo kunnskap om hasj om forskjellige typer, priser, kunnskap om
virkninger og så videre.
Kompetanse på å selge og alt dette er ting som har egen og stor verdi i gatekulturen.
Så slang, stil, egen ruserfaringer er viktig.
Kunnskap om dop, salg av stoff, vold hører også med.
Men i tillegg til dette så har altså disse folkene også en kompetanse på forhold til hjelpeapparatet.
Det er noe som særpreger denne gruppen og som man ikke på samme måte ville funnet hvis man for eksempel så på dealere i USA, hvor dette hjelpeapparatet er mye
mindre utviklet.
Det skyldes selvfølgelig at den norske velferdsstaten er veldig velutviklet og har veldig mye forskjellig å
tilby til blant annet disse gutta her sånn.
Så gatekapitalen er feltspesifikk, den kapitalen du tilegner deg på gata, den nytter ikke å ta med deg inn i en vanlig jobb, inn på universiteter eller andre steder.
Da skal vi hoppe litt tilbake til Nils Christie som vi har vært innom flere ganger.
Norsk kriminolog, sosiolog.
Det er altså en type sosial konstruktivisme han stiller spørsmål ved, om det er mulig å snakke om noe som kriminalitet per sé, på en måte
. Her har vi bilde av han, som dere allerede har sett.
Dette var den tidlige boken han skrev, første han skrev rett og sett som en master avhandling.
Og dette er temaet vi har vært bortom, en passende mengde kriminalitet.
Dette har vi snakket om tidligere.
Hvor han altså beskriver kriminalitet som en uendelig naturressurs, handlinger er ofte tvetydige, de kan noen ganger transformeres til kriminaliteten.
Noe du gjør kan kanskje bli til kriminalitet.
Dette snakker jo også av Nico Johansen om.
I denne filmen vi har.
Handlingers mening skapes
og det vi forstår som kriminalitet er et produkt av historiske, kulturelle og historiske prosesser.
For eksempel så var altså det å gjøre homoseksuelle handlinger mellom menn forstått som kriminalitet fram
til tidlig på 1970-tallet, på slutten av 60-tallet.
Så dette er utgangspunktet for Nils' måte å tenke på og da har vi også en artikkel som heter 'Conflict as property', konflikt som
eiendom.
Og den starter med en veldig overraskende påstand.
Vi har for få konflikter i samfunnet.
Hva i all verden mener han med det?
Høres rart ut...
Samfunn må altså organiseres og pleies slik at disse konfliktene blir synlige.
Profesjonelle må ikke ta kontroll over dem og særlig har ofrene for kriminalitet mistet retten til å delta.
Prosedyrer for å sikre deltagernes rett til å delta i egne konflikter må kunne skisseres.
Dette er utgangspunktet for hele artikkelen og det som skjer, som gjør at Nils Christie nok skriver denne artikkelen.
Er at han reiser til Tanzania.
Vi ser det på kartet til venstre der, langt sør i Afrika.
Og her er det et bilde fra en landsby som kan minne om den landsbyen han var å besøkte på en slags feriereise til
Tanzania.
Helt på andre siden av jordkloden altså.
Det han opplever her er altså en samlivskonflikt, det er en mann og en kvinne som har bestemt seg for å gå fra hverandre.
Samlivet brytes og så er spørsmålet, hva skal gjøres med den eiendommen de eier.
Da foregår rett og slett rettsforhandlingene midt ute mellom bygninger som var av den typen vi så for et øyeblikk siden.
Og rettssalen er da i friluft.
Partene sitter i sentrum av dette rommet, altså det offentlige rommet.
En plass kanskje, midt i landsbyen.
Slektninger og venner er der, men de sitter i ytterkant og tar ikke over.
De kan kaste inn synspunkter.
De tre dommerne sitter helt tilbaketrukket og er svært lite aktive.
Det er ingen reportere der, journaliser, alle som hadde noe med saken å gjøre var til stede og midt i sentrum
satt altså disse to som hadde bestemt seg for å gå fra hverandre.
Og kastet inn argumenter, jeg tok det inn samlivet, men jeg jobbet mest og så videre og så videre.
Noen av dere har kanskje vært i et samlivsbrudd og det kan selvfølgelig være smertefullt.
Men hovedpoenget er altså at det er ikke dommerne, det er ikke aktor, det er ikke forsvarere og sånn som er de sentrale.
Det er de to aktørene som sitter i sentrum av rommet og som da er de som har opplevd dette som er de viktige.
Så hopper vi til Norge, her ser vi bilde av Høyesterett.
Massiv bygning, voldsom trapp som går opp og vi ser da til høyre her at de er samlet til forhandlinger dommerne.
Der er det primært dommer bare som er til stede.
Så vi ser at dette er en helt annen situasjon og dette var utgangspunkt for Nils Christies refleksjoner her.
Så poenget er da at det er noen verdier i den måten å ordne det på som
han fant i dette afrikanske samfunnet, som noen ville med en dårlig betegnelse kalt primitivt.
Det er jo selvfølgelig lett å si det ut fra en slags vestlig øyne.
Et veldig avansert samfunn det som var i dette afrikanske landet, men da helt annerledes enn
det man ser i Norge, eller andre nordiske, eller andre industrialiserte land.
Så alternativet er å få konfliktene tilbake til dem det gjelder, også i situasjoner som de vi har i Norge.
Hvor altså retten på en måte kan hevdes å ta over og stjele konfliktene.
Så derfor så er en konflikt, det er noe som kan være smertefullt og ubehagelig, men det kan også være en slags potensial for aktivitet,
diskusjon, uenighet, forsøk på å løse disse konfliktene selv.
Og ikke minst kan det kanskje klargjøres normer, hva er riktig, hva er galt?
Hvem skal overta hvilke eiendeler i hjemmet?
Er det for eksempel viktig å ha hatt lønnet arbeid utenfor hjemmet eller er det å ta vare på barna i familien vel så viktig?
Sånne ting kan man da være med på å avgjøre gjennom denne type deltagelse
i konflikten.
Så poenget er at i mange samfunn så har sånne institusjoner, etater som rettsvesenet, i noen grad
helsevesenet tatt over konflikter.
Man bør ha dem tilbake til dem det gjelder, hevder Nils Christie, derfor så er tittelen konflikt som eiendom.
Overtrederen kan også få delta i en personlig konfrontasjon, det kan være nyttig og da er Konfliktrådet det stedet man vanligvis gjør det.
Dere vet sikkert sånn roughly hva det handler om.
Du har gjort noe galt, du møter offeret, den du slo ned eller den du stjal noe fra i et sånt konfliktråd og det er da normalt en
ikke-jurist som leder forhandlingene og så skal man da prøve å avklare normer og be om unnskyldning.
Kanskje gjøre en slags gjenoppretting.
Har du knust et vindu i et hus så vil du kanskje kunne delta i å klippe gresset der en sommer eller noe sånt.
Så logikken i Konfliktrådet er altså at du skal få konfliktene tilbake til dem det gjelder.
De er verdifulle. Det er mulig å klargjøre normer og de kan gjenopprette noe som var der fra før, redemption.
Så overtrederen kan delta en sånn personlig konfrontasjon som han eller hun kan lære mye av.
Og offeret kan føle seg ivaretatt.
Hans eller hennes perspektiv blir hørt og dette ble altså en suksess og er etablert senere over så å si hele verden.
Og veldig mye av det grunnlaget for konfliktrådet som man kan se, det var altså denne artikkelen av Nils Christie.
Publisert på 70-tallet i et bra tidsskrift, så han hadde en idé her sånn som folk forsto og satte pris på og som innebar at rettsapparatet ble
endret. Man regner ofte det
norske rettsvesenet som en slags "exeptionalism".
En type unntak, det er noe uvanlig her.
Skrevet flere bøker om dette og det er utgangspunktet for den neste artikkelen vi snakker om.
Nemlig Victor Lund Shammas' artikkel om Bastøy fengsel.
Her ser vi bilder av Bastøy til venstre, en øy som ligger utenfor Horten ute i Oslofjorden altså.
Og i gamledager så var det da et slags guttehjem.
Vi ser de guttene nederst til venstre der, litt sånne uskikkelige gutter ble hevdet og plassert der.
En flott film fra Bastøy om den tiden det var guttehjem der, som vi ser øverst til høyre der.
Og så er det nederst et bilde da av noen av dagens innsatte fanger.
Det aner oss at det er litt annerledes der nå enn det var da.
Litt sånn økologisk landbruk style.
Så var altså Victor L.
Shammas som var stipendiat her tidligere, han var opptatt også av amerikansk rettsvesen.
Her ser vi San Quentin, han var i Berkeley en stund, utenfor San Francisco hvor jeg også var.
Og da studerte han litt dette fengslet San Quentin på bildet til venstre og vi ser at dette og Bastøy er
to svært ulike verdener.
Bastøy er nesten vanskelig å forstå for amerikanske spesialister på fengselsvesenet.
Hvordan kan man ha et sånt øko-fengsel uten så å si gjerder i det hele tatt, og den slags.
På San Quentin så er det masse gjerder og enormt høyt sikkerhetsnivå.
Så poenget til Victor i denne artikkel det er jo da at selv i dette åpne, myke, økologiske fengselet så er det ganske mye smerte.
Det er helt klart at det er annerledes enn max security fengsler i USA som San Quentin.
Bastøy har altså ca.
100 innsatte, få ansatte, på natten veldig få, mye tillit, lavt sikkerhetsnivå.
Først så bor de i store brakker de som blir innsatt her.
Så blir de flyttet i mindre hytter, litt for seg selv.
Jobber med jordbruk, daglig drift, studerer, lager mat selv.
Det er veldig fritt her, men det er visse regler likevel.
Særlig om natten, man må være i den hytta man hører til.
Så finner da Victor noen former for smerte i dette fengslet.
Han intervjuer, henger sammen med og samhandler med de som er innsatte her.
Og det er 5 typer smerte han skriver om i denne artikkelen.
For det første forvirring, mange er usikre, hvor fritt er dette egentlig.
Tilsynelatende er det fritt, men på en annen side er det likevel ufritt.
Bryter du regler så kan du miste permisjoner.
Så du må på en måte liksom ta inn i deg, internalisere disse reglene og prøv å finne ut sånn sett hva det er egentlig som gjelder.
Det kan innebære angst og mangel på grenser.
I et vanlig fengsel er det lite som påvirker det, det er mange som kan bli engstelige når de skal løslates.
Her er de hele tiden på vei til å bli løslatt og permisjoner gir utrygghet.
De faste rammene forsvinner.
For det tredje tvetydighet, det er en sånn smak av frihet, men den kan i isteden lede til passivitet, frustrasjon, på en måte så lover denne friheten så mye, men den gir
så lite sier han.
Relativ deprivasjon, de har altså for eksempel bedre tilgang til telefon enn i andre fengsler, men det er mye dårligere enn
det er ute.
Også er det til slutt individuelt ansvar, i det vanlige fengsel så gir du deg selv, gir du deg over, det kan være behagelig.
Her må du ta ansvar selv hele tiden.
I det vanlige fengselet så passer på en måte fengslet totalt på deg.
Det er bare å på en måte melde seg inn og så trenger du ikke gjøre noe mer.
Her må du hele tiden passe på å ta ansvar selv.
Så skal vi over til en annen.
Som jobber med strafferett og hvordan man kan behandle innsatte og
folk som da har gjort noe galt.
Og det er Shadd Maruna i denne boken 'Making Good'.
Undertittel: How ex-convicts reform and rebuild their lives.
Så utgangspunktet her er at han er litt inspirert av Braithwaite, denne som jobbet med skam som vi snakket om tidligere.
Og også av narrativ kriminologi, altså av fortellinger om kriminelle forhold og andre ting.
Så 'desistance', altså det å slutte eller totalt fravær av kriminalitet er temaet.
Han analyserer en gruppe som har da vært i denne prosessen, empirisk studie.
Og disse ex-offenders de må gi livet mening.
Du klarer ikke kvitte deg med dette her sånn, hvis ikke du får en annen mening i livet.
Så du må altså bygge en livshistorie eller et livs- eller selv-narrativ.
Det som også kan kalles en personlig myte, for å gi livet ditt helhet, enhet og for å bli på en måte et menneske i din egen forståelse
av det.
Så for å gi opp kriminaliteten så må disse karene utvikle en sammenhengende eller såkalt prososial identitet for dem selv.
De må altså være noe, og på en måte noe annet enn det de en gang var.
Og paradokset her er at du må akseptere at du har vært kriminell, at du har gjort noe gærent, men du må også redde et positivt
selvbilde. Så du må altså prøve å like deg selv, samtidig som du må godta at du har gjort gale ting og at det er noe
du kan skamme deg over, men du kan ikke skamme deg over absolutt alt.
Da går dette ikke.
Hvis du ikke har noe å ta tak i som har vært OK med deg selv tidligere, så går dette ikke bra i det hele tatt.
I kapittel 7 så er noe av det teoretiske sentrale i denne boken her sånn, det er shame, blame og core self.
Og utgangspunktet var altså denne studien Liverpool Desistance study, LDS.
Og redemption er et nøkkelbegrep, det betyr befrielse, redning eller soning.
Og det forutsetter at man har et slags core self, et kjerne-selv eller et reelt jeg som er annerledes
enn dette kriminelle selvet.
Som gjorde mye av kriminaliteten.
Vi må altså tenke oss at det var et sånt kriminelt selv som var en del av deg, men det er et annet selv som er i ferd med å ta over.
Så for eksempel anonyme alkoholikere de vil ofte hevde at man må bekjenne at man er alkoholiker og kommer alltid til å forbli det.
Her er tanken at du skal prøve å bygge opp noe annet.
Så begge, deltakerne i begge gruppene, de som klarte å komme ut av kriminaliteten og de som ikke klarte det, de vekslet ganske mye.
Alle tok ansvar for noe, men ikke alt, men det var altså et underliggende mønster - hva var det?
Jo alle snakker nedlatende om andre som de tenker at er "de egentlig kriminelle".
For eksempel, "old school robbers", det er altså sånne gamle "skikkelig" kriminelle i forhold til junkies, altså narko kriminelle som da den
siste gruppen bryter alle regler, sier den første gruppen "old school robbers".
Og dette er et ganske godt utgangspunkt for å bryte med identiteter som kriminell.
Så du kan altså prøve å fortelle om deg selv som for eksempel old school robber.
Jeg gjorde mye gærent, men jeg gjorde tross alt ikke mot den eller den.
Jeg ranet aldri barn, jeg ranet aldri gamle mennesker og sånne ting.
Ville aldri finne på å rane bestemoren min.
Og det er det noen andre som driver med.
Så de har da en avstand til det selvet i dem selv som da er de kriminelle selvet, også prøver de å bygge opp noe nytt.
Rebiografering eller håpets arkeologi er altså muligheter for å snakke om dette gjennom.
Hvordan få i gang en sånn prosess.
Jo, da må den kriminelle oppleve at han selv kan ta styringen i eget liv, bli herre i eget hus.
Tilsynelatende er det da en motsigelse i forhold til det at det var ikke 'min skyld i det hele tatt, det var ikke jeg som gjorde det', men i virkeligheten så går dette egentlig
ganske fint sammen.
Så det handler om det man kan kalle et "comeback of the I", altså jeget som bestemmer over meg selv.
Og utvikle en selvforståelse fra offer til subjekt.
Det var ikke bare det at noen andre gjorde ting med deg som gjorde at du måtte bli kriminell.
Det var nemlig noe du selv også var med på og nå skal jeg være med på noe annet.
Så "I" var kanskje ikke ansvarlig for alt i fortiden, men nå må det bli ansvarlig selv.
Samtidig så nytter det ikke å kutte, slutte gi opp alt, du må bygge på noe som ligger i deg selv og den prosessen du da kommer inn i er
en slags fornyelsesprosess, du får mer krefter.
Du, folk finner ut hvem de selv egentlig er.
Kritiske elementer i dette ritualet er at altså "master status" det at det viktigste for deg selv er å være kriminell, det må endres.
Og det kan være veldig viktig med sånne seremonier og sertifiseringer og sånne ting.
Hvor du da får kanskje et slags vitnemål og sånne ting.
Og ritualer kan ha veldig kraft her sånn, man kan gå gradene, man kan lage utmerkelser, man kan slette rullebladet sitt.
Og rebiografering er altså et stikkord, du må liksom lage en ny fortelling om deg selv.
Tyrilikollektivet et eksempel hvor alt dette gjøres, jeg var nemlig der en gang og det var et veldig sånn ritualtett sted.
Altså et kollektiv litt utenfor Lillehammer, laget flere filmer om det.
Og den filmen til høyre det var den første "For harde livet".
Der viser de at ungdommer som kommer opp på Tyrili, slitne, rett fra gata i Oslo.
Det var gripende ritualer jeg så der, hvor de liksom brant opp de gamle klærne, samlet seg en ring, sang
noen sanger og sånne ting.
Og det hadde ganske stor betydning helt åpenbart.
Ungdommene som deltok i dette ble veldig rørt og de følte at dette kunne være en veldig viktig anledning.
Noen av dere har kanskje opplevd konfirmasjon, noen har opplevd andre sånne seremonier.
Kanskje vært til stede hos noen som har giftet seg for eksempel.
Det er også sånne veldig ritualsterke ting som kan ha en ganske stor betydning for en selv.
Da skal vi helt til slutt inn på en Thomas Ugelvik i denne fine artikkelen om norsk mat som straff.
Det er fra boken opprinnelig som het "Fangenes friheter" som er doktorgraden hans.
Flott bok, Makt og motstand i et norsk trengt fengsel.
Og her ser vi det fengselet, Oslo kretsfengsel som han gjorde i dette arbeidet i.
Dette som fortsatt ligger nede i byen, men som nå er i ferd med muligens å bli fraflyttet.
Det ligger altså nede på Grønland her i Oslo.
Mat er jo veldig viktig i produksjonen av fellesskap.
Alle har opplevd det å møtes over et godt måltid.
Noen av dere kommer kanskje fra deler av landene hvor det er spesielle typer mat, altså fenalår eller
i Lofoten så er det mølje, skreimølje.
Ja, masse forskjellige sånne retter, som da binder oss sammen med kulturelle tradisjoner.
Men mat kan selvfølgelig også bidra til å støte folk ut.
Det handler om likhet og annerledeshet.
Og fengselet har alltid hatt stor oppmerksomhet rundt mat.
På 1700-tallet så fikk du faktisk mindre mat som straff.
Det høres jo veldig merkelig ut i dag, hvor det er veldig viktig å få rehabilitert folk gjennom fengsel.
Og i 1842 så kunne du sone på vann og brød, du kunne få kanskje tre ukers ubetinget fengsel og hvis du sonte på vann og brød, altså dårlig mat så
holdt det med to uker.
Mat var altså en del er kontrollen av fangene, historisk i norske fengsler.
I 1980 så bestemte man faktisk at man ikke skal hvitløk i maten i fengsler og det
kunne være for å maskere narko lukt.
Altså trodde da folk som jobbet i fengsler, at hvis du spiser hvitløk så var det kanskje fordi du, at man ikke skal lukte at du har hasj på cella.
Men noen mente også at fangene kunne bli urolige av å spise hvitløk.
De senere år har Omega 3 blitt gitt.
Altså sånne produkter knyttet til, som minner om tran.
Noen hevdet at det var for å forbedre impulskontroll.
Så hva skjer med norsk mat i et vanlig fengsel.
Jo man skal spise alminnelig norsk hverdagskost.
Middag hovedrett, som skal inneholde forrett eller dessert, fisk to ganger i uka, flere typer brød.
Dette er sånn som står i reglementet for et vanlig norsk fengsel.
Så det skal være vanlig, skikkelig.
Det er liksom ikke hotell eller restaurant dett skal handle om.
I fengselet så er det en ganggutter som har ansvaret, altså de som går rundt og har en slags byssegutt jobb.
Det er populære jobber i fengselet. De deler ut mat og de innsatte kan kjøpe inn mat etter visse lister.
Så poenget er at i fengselet så er det ikke klagerett.
Det er lite autonomi, selvstendighet.
De innsatte er frarøvet vanlige kjennetegn på voksen status, det å selv bestemme hva og når man spiser.
Så de er altså fratatt grunnleggende rettigheter, men på et svært viktig felt, de blir infantilisert eller gjort til barn.
Er det Thomas Ugelviks argument her.
Også er selvfølgelig spørsmålet, hva er vanlig norsk mat?
Jo en matkultur defineres gjennom A)En kombinasjon av noen karakteristiske matvarer som gir hele tradisjonen sitt
preg og B)ulike smaksprinsipper som holdes oppe av ulike typer krydder.
I Norge så er jo dette ofte poteter og melk.
Og typisk nok så blir i fengselet en nordmann kalt en Pottit.
Nå skal vi jo huske at potetene er liksom ikke sentrum av tallerkenen, det er tilbehør.
Så hvis noen spør hva folk skal ha til middag i dag og de svarer poteter så er i en viss forstand da svaret helt feil.
Poteter må være sammen med fisk eller kjøtt eller et eller annet annet.
Så derfor så er jo den betegnelsen Potitt ganske interessant.
Et glass melk, det går inn i den norske mattradisjonen.
Vet ikke om dere drikker det fortsatt, men det har vært ganske vanlig.
Men det var faktisk noen ganske nytt, det kom først i mellomkrigstiden.
Så det handler altså om motstand i fengselet.
Fangene har lyst til å gi uttrykk på en eller annen måte for at de ikke er helt undertrykt, de har
liksom lyst til å si noe om dette selv.
De fleste fangene de, særlig de som etnisk ikke var norske, som hadde bakgrunn fra andre land de var veldig skeptisk til maten.
Dels så kunne det oppleves som at maten var smakløs, overkokt og kjedelig.
Men det kunne også tolkes som motstand mot den norske, mot staten som serverer sånn mat.
En sa: "melk er for nordmenn og kalver".
Og som et resultat av dette så foregår det veldig mye matlaging på cellene.
Og det var det Thomas, jeg kjenner Thomas godt, etter at han hadde vært der en god stund så ble han klar over, altså han gikk rundt å gjorde feltarbeid og snakket med fanger og
sånn, så ble han klar over at det var masse matlaging på cellene.
Og det var tre nivåer på denne motstanden.
For det første så var det det enkle at maten ble modifisert uten at reglementet ble brutt.
Man kunne "sminke maten" sånn i anførselstegn, kunne sette til krydder, fikk kjøpt noe olivenolje, en tunfisk, frukt og grønnsaker.
Dette var det mulig å lov å få kjøpt i fengslet for de pengene du hadde og du tjente jo et lite beløp hver dag i fengselet.
For det andre, så nivå 2, da var de i gråsonen til det ulovlige.
Her handlet det for eksempel om å varme mat i taklampa eller gjennom skrivebordslampen.
Så her begynner det å bli litt sånn halv-ulovlig og på nivå tre så var det virkelig hemmelig matlaging.
Basert på metoder for oppvarming, steking, koking og sånt inne på cella.
Man hadde storkjøkken som man hadde fått tak i.
Altså sånn som du kan få kjøpt på sportsbutikker.
Man lagde hjemmelagde vannkokere, og da kunne man lage gryteretter, Chili con carne, speilegg, lage ordentlig kaffe og sånne ting.
Og dette var selvfølgelig både tildels farlig et sånt stormkjøkken kan begynne å brenne, det kan bli brann.
Veldig farlig det brann i fengsler.
Men dette var da selvfølgelig veldig hemmelig, så det ble stort sett aldri oppdaget.
Så spørsmålet er liksom, hvorfor gjorde de dette?
Jo, ifølge Thomas så fungerer denne motstanden som en slags frihets praksis, det gir en form for autonomi, selvstendighet.
Betjentene kunne oppleve vanligvis at det var noen fanger som var snille og noen som var slemme.
Her får man plutselig isteden den smarte fangen, en som yter motstand uten at betjentene helt skjønner hva som foregår.
Så kan man selvfølgelig spørre, er dette autonomi eller blir det en mer sånn funksjonsdyktig fange.
Eller er det en farlig fange.
Det kan henge i luften her sånn.
Jeg synes denne saken til Thomas her er en fascinerende artikkel, hvor liksom samfunnsforskeren går inn og ser noe som åpenbart kan være viktig også prøver han å gi det
mening. Så sånn tenker jeg at det er eksemplarisk, viser Thomas her, hvordan
forskere kan jobbe med veldig spennende temaer, med fantasi så kan man se ting som ikke er helt innlysende.
Og det var det jeg skulle snakke om i dag.
Takk for meg.