Velkommen til en femte forelesning i denne serien SOS2300.
Fortsatt er det Willy Pedersen og i dag skal vi snakke om to artikler som handler om Melossi,Changing Representations
of the Criminal, altså hvordan bildene og representasjonen av de kriminelle kan endre seg over tid.
Og så da av Goode og Ben-Yehuda om moralske panikker, veldig interessante, spennende temaer begge deler, syns jeg for min del.
Hvis vi starter med Melossi så er hans poeng at, de måtene vi beskriver og
representerer de kriminelle på.
De kan plasseres i en såkalt konstruktivistisk tradisjon.
Det er jo begrep vi har brukt noen ganger allerede og handler altså om at vi forestiller oss kriminelle på en eller annen bestemt måte, som
er i følge Melossi da knyttet til tiden vi lever i.
Her er det da dette som har vært veldig mye belyst i amerikansk populærkultur og film særlig, The Public
Enemy, altså folkefienden, ofte knyttet til kriminalitet.
Og her ser vi da et bilde helt til venstre fra en av de første store filmene om dette og på høyresiden da Public Enemies,
en mye senere film med forskjellige typer representasjoner av disse, som har noe tvetydig ved seg.
Altså onde, maktsyke, griske, pengebegjærlige, men også på noen måter helte-figurer.
Så hvis vi hopper til den norske konteksten så har vi faktisk ganske mye av det samme.
Her ser vi helt til venstre et bilde av en film fra 1930-tallet tror jeg, Alfred Maurstad spilte hovedrollen
som Gjest Baardsen som var en sånn kriminell, en tyv i Norge som har blitt mye myteomspunnet.
Kvinner ble betatt av ham.
Han var en slags sånn Robin Hood mente noen.
Ole Høyland var også en sann kriminell som på samme måte som Gjest Baardsen klarte å rømme mange ganger fra politiet og
fra ulike typer fengsler.
Vi ser mestertyv på utbryterkonge er undertittelen på denne boken om Ole Høyland.
Jeg ble litt opptatt av Ole Høyland fordi jeg vokste opp på Årvoll og der er det en hule oppe i skauen, ovenfor der vi bodde, hvor han ble
påstått å ha bodd i perioder.
Og her ser dere altså under denne svære steinen her sånn, er det fortsatt en plakett ved siden av hvor det hevdes at her var
Ole Høyland.
Her bodde han ofte da han var på rømmen.
Så typisk så har disse fargerike kriminelle, de har noe spennende ved seg, de er tiltrekkende.
Og i Norge er det kanskje disse to aktørene som er de mest kjente.
Så tesen til Melossi er da at disse representasjonene de speiler trekk ved samfunnet.
Samfunnet, de rammene samfunnet opererer innenfor.
Karakteren av samfunnet på et bestemt tidspunkt er avgjørende for hvilke bilder vi så og si kan tillate oss.
I noen perioder så er det altså ganske sympatiske bilder av kriminelle.
Så i nye perioder så blir det kritiske og mye mer negative bilder.
Og de sympatiske bildene de kommer typisk, hevder Melossi, i perioder hvor det er ro, velstand,hvor ting fungerer.
Og hvor de kriminelle kan oppleves som folk som kanskje kjemper for bedre levekår for seg selv, innovatører, de gjør spennende ting, de utvikler måter og for
eksempel i dag kanskje drive datakriminalitet.
Og man kan tåle å eksperimentere med ganske milde straffer for disse som ikke bedømmes som en grunnleggende trussel mot hele samfunnet.
Hele samfunnet er på stell, det er ikke så farlig om man har noen kriminelle.
Så utvikler det seg kriser og konflikter, det blir negative bilder, antipatier, man tenker at det kan ødelegge hele fundamentet for samfunnet.
De må tas hardt.
De må sperres inne.
Eksempler kan være den positive skole i Italia som Melossi beskriver, Chicago-skolen, "stemplings"teori på 60/70-tallet også en krise etter
1973, hvor disse ulike bildene blir typiske og det reflekterer da grunnleggende trekk ved samfunnet i de aktuelle
periodene. Durkheim er en grunnleggende teoretiker på dette feltet som på mange andre felt.
Men dere husker kanskje også denne samtalen med Nico Johansen at han også la vekt på Durkheim.
Og hovedpoenget for Durkheim i denne delen av hans forfatterskap.
Det er altså at straffens funksjon ikke primært ligger i å korrigere lovbryterne.
Til det er ikke straffen så veldig effektiv.
Den viktigste funksjonen er å opprettholde det sosiale samholdet og den fungerer også særlig godt overfor de lovlydige.
Mye mer enn overfor de som ikke avlyder loven.
I en annen sammenheng sier Durkheim, normer og straff viser oss hvor grensene går.
Vi kan derfor være takknemlige overfor dem som bryter dem.
De er en slags lærere.
Så uten noen som prøvde ut grensene og fikk sin straff for det.
Så ville vi visst mye mindre om hvor grensene for hva vi kan gjøre ville ligge
Så i dette stedet hvor han skriver om dette, så sier han at selv i klostre så finnes det normbrudd og sanksjoner.
Altså nonner som man antar
lever pliktoppfyllende liv uten mye kriminalitet.
Selv her så vil man finne normbrudd som får negative sanksjoner.
Så poenget er da at alle kulturer produserer en slags type kunnskap om de kriminelle.
Det finnes sånn kunnskap i forskning, i nyhetsmedier, i fjernsyn, i fiksjon, bøker og film.
Man lager en rekke sånne fortellinger om kriminelle og hvis man går på Netflix for eksempel eller på NRK TV for den saks
skyld. Så vil du se at krimfilmer er ekstremt populært.
Det samme gjelder bøker hvis man går inn på og storytel eller i en vanlig bokhandel, så vil man se at krimsjangeren er noe av det aller aller mest populære.
Hvorfor det? Jo fordi det kanskje er noe fascinerende med det mørke, det spennende, men også fordi man får denne type kunnskap om ting man da ikke skal gjøre,
som peker mot noen grenser.
Så alt dette kan fungere som måter å utvikle en kollektiv moral på.
Så politiets praksis for eksempel, strafferett, domsavsigelser, alt dette reflekterer dette.
På denne måten vil kunnskap utvikles over tid og denne kunnskapen vil også endre seg og det er, hevder Melossi, grunnleggende trekk ved samfunnet vårt som spiller
inn i denne prosessen.
Han diskuterer også strafferetten litt og mener altså at strafferetten på en måte pendler mellom eksklusjon og inklusjon.
Opprinnelig så var nok mye straff ment som et inkluderende system for å folk inn i samfunnslegemet hvis de hadde gjort mye galt og var på
vei til å bevege seg ut av dette samfunnslegemet.
Senere hevder han, så har det blitt kanskje en vel så sterk produksjon av ulike typer lovbrytere.
Kvantitativt så vil du se at denne produktiviteten som han kaller det, litt sånn i anførselstegn, til systemet vil øke når det oppstår moralsk panikk.
Flere settes i fengsel, mens kvalitativt så vil også bildene, representasjonene endres.
Så det er en sammenheng her, når disse bildene endres, når representasjonene, hva vi tenker som kriminelle endrer seg så vil også antallet som sitter i fengsel
endre seg. Det kan gå opp, bli mere fanger, det kan gå ned, det kan bli mindre fanger.
Større toleranse for bestemte typer lovbrudd.
Et veldig mye brukt eksempel er jo da America, USA og the war on drugs, denne krigen mot narkotika
som da åpenbart hadde veldig sterk betydning for hvor mange innsatte det satt i amerikanske
fengsel, før og etter at denne krigen ble satt i gang.
Vi ser her denne kurven som brekker ekstremt raskt oppover og hvor det nok er da liten tvil om at det er disse narko lovbruddene som
spiller en veldig stor rolle.
Så går altså Melossi igjennom da det han kaller den positive skole i Italia.
Italias samles i 1861...
Vi måtte stoppe litt her.
Så tilbake til den positive skole i Italia.
Italia samles altså i 1861* (skal det være, det var feil i PP).
Mye uro, spenning mellom sør og nord.
Og i denne situasjonen så dukker altså Cesare Lombroso opp med de viktige studiene som ble utgitt
under tittelen "Den kriminelle mann" på engelsk "The Criminal Man"
Og han viser da at disse kulturelle forskjellene kan transformeres til somatiske forskjeller.
Han ble opptatt av at folk er, noen er født kriminelle og finner etterhvert bestemte type betegnelser på disse "fødte kriminelle".
Så poenget er da at det i kroppen, i hele det genetiske systemet og
i personenes..
Det de på en måte er født med det er altså da, der ligger kimen til det kriminelle.
Og det ble også påstått at de er mer primitive, mer dyre-lignende så å si, fra det fattige sør enn i det mer velstående nord.
Vi ser her noen bilder av typiske kriminelle.
Han studerte en rekke personer som var i militæret, fikk tak i flere tusen og tok bilder av dem
og sånne ting, malte dem.
Og fikk da etterhvert et perspektiv på at det er noe som de er født med, litt forskjellige typer kriminalitet.
Så kommer Enrico Ferri som følger Lombroso, i en periode hvor det er mer ro.
Ting har falt litt mer på plass og han legger et mer sosiologisk perspektiv til grunn.
Og tenker ikke på samme måte at det er noe som ligger i menneskets, i dets kjerne, så og si.
Så over til Chicago.
Fordi Chicago er det viktigste stedet, må vi kunne si når det gjelder utviklingen av avvikssosiologien.
I 1850 ser vi til venstre her en småby, en søvnig småby, men så vokser den ganske raskt.
I 1880 så kommer det første som sosiologi instituttet i USA, i Chicago.
Her ser vi bilde av Chicago universitetet på den tiden.
Og i 1910 så blir altså Chicago skolen i sosiologi gradvis etablert.
Så den er en veldig viktig del av dette fagets utvikling.
Og hva var det den var opptatt av?
Jo, italienere emigrerte til USA, som veldig mange andre.
USA var jo et land av innvandrere.
Så ble da disse italienerne opplevd som avvikende, ikke-integrerte.
Altså hvis dere har sett Gudfaren filmene så beskriver jo de italienske kriminelle i New York.
Også andre grupper, russere, irer, deres polakker hadde det samme stemplet på seg.
Så i Chicago var altså i en ekstrem grad en innvandrerby fram mot 1900-tallet og sosiologene i Chicago de ble de
første som hadde et konsekvent sånt sosiologisk perspektiv på avvik og kriminalitet.
Altså veldig annerledes enn Lombroso som så kriminalitet og avvik som noe som lå inne i mennesker fra starten av, du ble født så og si kriminell.
Så det som ble viktig i Chicago-skolen var blant annet begrepet om sosial kontroll.
Vi har jo snakket litt allerede om Nils Christies perspektiv på dette.
Det ble knyttet til en samhandling, interaksjon mellom en rekke ulike grupper.
Språk, etnisitet, religion, kultur og det var relative forskjeller her sånn.
Hvordan du oppførte deg kom i høy grad an på hvor du bodde.
Noen studier av Chicago viste for eksempel at det var forskjellige deler av byen som hadde ulik risiko for da forskjellig form for å avvik og kriminalitet
. Så det ble her en rekke fine studier av gamblere, rusmisbrukere prostituerte og andre typer kriminelle.
Og dette var det som da nærstudier av dette, de prøvde forstå liksom meningen i hva folk dr
ev med. Og det var en positiv nysgjerrig tone må vi kunne si i Chicago skolen.
Det var en periode med jazz som var viktig, det var et stort mangfold.
Sosial integrasjon sto på agendaen.
Fram til den store depresjonen, krakket i 1929 hvor ting begynte å endre seg.
Arbeidsløsheten økte kraftig i antall og masse flere folk i fengsler og det ble mer skepsis til de kriminelle.
Så poenget til Melossi her, det er at ved dette krakket hvor hele samfunnet endrer seg, så blir også bildene av de kriminelle andre.
Og dette foregikk altså i 1929.
Det var på børsen i New York det smalt.
Og vi ser her disse fattige arbeidsløse som får forsorg og hjelp fordi de rett og slett var
utenfor arbeidsmarkedet i veldig store grupper
I Neo-Chicago skolen hvor det da begynner å bli bedre forhold
for folk utover på sekstitallet og syttitallet.
Så er for eksempel disse bildene representasjoner av to kriminelle, to kjente kriminelle .
Bonnie and Clyde som var to reelle figurer, men som da her har blitt gjort til en film med to av de mest populære
amerikanske skuespillere på den tiden.
Kom i 1967, så her er dette nye perspektiver med denne nysgjerrigheten, denne åpenheten og interessen for disse.
Hvor det åpenbart er en sånn litt skjønnmalende type fortellinger, en kjærlighetshistorie som veves sammen med da, bilder
av kriminalitet.
Så i den samme perioden så er en sentral sosiolog Howard Becker, som er opptatt av for eksempel hvordan jazzmusikere lærer seg å
røyke marihuana.
Matza er en som beskriver det å bli avvikende.
Erving Goffman, veldig sentral sosiolog beskriver da stigma.
Totale institusjoner, psykiatri og fellestrekk hos alle disse er en nysgjerrighet på en forståelse for avviket.
Hvilke prosesser ligger under at folk presses inn eller blir del av disse kategoriene.
Som narkoman, som psykiatrisk pasient, som kriminell.
Nysgjerrighet på de prosessene som ligger under.
Så mye av denne forskningen vil jo være opptatt av dette med war on drugs, som Richard Nixon erklærte i 1971 og alt det som skjedde i kjølvannet av det.
Før dette så var det veldig få som ble straffeforfulgt for narkotika, og veldig mange som bruker det begrepet er veldig kritisk til denne prosessen i det store og det
hele. Så etter denne typen åpenhet så kommer det da, hevder Melossi, en slags revansj på 70-tallet hvor ting
lukker seg litt igjen.
Nixon startet på mange måter det hele, Margareth Thatcher i England kjørte en mye tøffere politikk, økonomisk politikk.
Det var økende arbeidsløshet, økende disiplinering av arbeiderklassen hevder Melossi.
Mange flere fengsler og David Garland skriver viktige studier etterhvert på denne tiden, om "kriminologien om de andre",
den truende andre, "outcasts", folk i ytterkant, de som er ekskludert.
Så det blir en slags neo-konservatisme, bølgene går på denne måten og på nytt så blir det da stor skepsis og bekymring for de
kriminelle.
I denne fasen så kommer også den engelske sosiologen Stanley Cohen med sin viktige bidrag om moralsk panikk
og "Folk Devils" som han kaller det.
Dette handler også på mange måter om det samme.
Det handler nemlig da om representasjonene av kriminelle.
Man hadde på den tiden allerede fått noen sånne fortellinger i film, Marlon Brando en av de aller viktigste film skuespillerne fra USA.
Han spilte i "The Wild one".
Her er det en forholdsvis sånn sympatisk presentasjon av disse spennende, han var en veldig kjekk mann, veldig mange var fascinerte av ham.
Så mange var også fascinert av disse gutta, her sånn.
Og det ble faktisk etter at den filmen ble presentert i Oslo, så var det visse opptøyer ved Sentrum kino.
Dere kjenner sikkert stedet igjen, det var en kino her i gamle dager i 1956.
Hvor kanskje noen av oldeforeldrene deres var til stede og kastet ut flasker på politiet og det var var litt baluba
her. Åpenbart på den måten at noen ideer om ungdomsopprør også traff Norge.
Vi fikk like etter, vår første ungdomsklubb på femtitallet.
Hammersborg i Oslo, her ser vi noe litt sånn halvslemme gutter, spiller kort med en politimann.
De har åpenbart da blitt snille etter å ha kommet inn i denne ungdomsklubben.
Disse ungdomsklubbene var beregnet på ungdom som var litt rastløse, litt rotløse og ble etterhvert populære over hele landet, men de
første var nok et slags sosialpolitisk tiltak for ungdom som ikke var så glad i å være med i idrett eller speider og sånne ting.
Så kommer altså Stan Cohen med denne boka om "Folk devils and moral panics".
Det starter i Clacton i England en søvnig engelsk kystby.
Det er noen få og begrensede slåsskamper mellom Mods og Rockers, to forskjellige ungdomsgrupper.
I denne byen. Mods, det er altså modernister, de er velkledde, de bruker scooter, de tilhørermiddelklassen.
Og Rockers det er noen andre, tøffe typer, skinnjakke, motorsykler, hardere, røffere, fra arbeiderklassen og vi ser at disse bildene av disse er ganske
ulike og BBC kjører dette veldig opp.
Antakeligvis så var det ganske beskjedne ting som foregikk her, litt knuffing og småslåssing, men det var altså synlig ulike grupper og dette ble det tatt tak i.
Så moralsk panikk det er da begrepet og man bruker da "Folk Devils", det er ikke så lett å oversette til norsk, men noe slags
folkefiender.
En gruppen eller kategori plasseres inn i denne betegnelsen.
Det er umoralsk eller uakseptabel atferd det handler om og det er trussel mot grunnleggende verdier eller interesser.
Her er de avbildet noen som slåss, som tilhører disse to gruppene.
Så fra dette så går da begrepet moralsk panikk inn i et slags dagligspråk, og det er det bidraget til Goode og Ben-Yehuda
beskriver. Og hva handler det om?
Jo det er en følelse av at det er noen der ute som utgjør en trussel.
Noe må gjøres med disse folkene og det "noe" som må gjøres, er tøffere regler, strengere straffer, mer fengsel.
Og det er altså i troubled times dette dukker opp, i perioder hvor ting er vanskelig.
Så her ser vi det samme perspektivet som hos Melossi.
Det er når kanskje arbeidsløsheten stiger og det er sosiale problemer at man får behov for disse syndebukkene, kan vi også kalle det.
Vi har jo vært innom heksene tidligere og i renessansen så ble jo heksene viktigere og katolisismen opplevde et press fra protestantene.
Og det var kanskje en mekanisme eller noen for at disse heksene ble mye viktigere.
Så hva er indikatorer på at vi har en moralsk panikk?
Jo, for det første så er det en bekymring over oppførselen til noen.
Det er noen som gjør noe som man kan bekymre seg over, eller concern.
Så er det fiendtlighet og det er gjerne mot konkret gruppe, det kunne være for eksempel Mods eller
skinheads eller hippier eller et eller annet sånt - da han skrev denne boken.
Det er også en mer eller mindre konsensus, enighet hos alle
eller i bestemte grupper, om at dette er et problem.
Og så er det en disproporsjonalitet her, omfanget av problemet overdrives.
Altså, det er kanskje noen som gjør et eller annet ulovlig, men man blåser opp tallene det blir mye mere enn det er i
realiteten - når det blir da en sånn moralsk panikk.
Også er det til slutt, at det er flytende bevegelige ting.
Det kan dorme også kan det blusse opp igjen.
Så finnes det noen eksempler på moralsk panikk i dag?
Det kan dere jo tenke over.
Men det kom også en god del kritikk av dette begrepet.
Noen hevdet at det var bare et sånt polemisk begrep, som ikke var noe nyttig, det var et slags skjellsord.
Det var også sånn at det manglet proporsjonalitetskriterier, altså hva er mye, hva er ikke mye.
Og da foreslår jo disse at man kan lage noen estimater her sånn som gir da noen kriterier som da kan være nyttige.
For det første så kan vi si at det er moralsk panikk hvis det er overdrevne estimater eller hvis det er fabrikkerte estimater.
Eller hvis det feilaktig kobles til andre tilstander.
Altså, man kobler da for eksempel ny seksuell adferd, faller til prostitusjon for eksempel,
som ikke har noe med hverandre gjøre.
Også kan det være endring i bekymring over tid, uten at det er noen påviselig empiriske endringer i det faktiske problembildet.
Så alt dette kan være grunner til at vi, kan da på en mer rasjonell måte si at det er en moralsk
panikk vi har å gjøre med.
Et par eksempler her, i USA så var det på 1980-tallet veldig stor bekymring for at barn blir borte.
Barn blir kidnappet i barnehage for eksempel, de blir lurt av menn inn i biler og forsvant rett og slett bare
. Så vi ser her melkekartonger fra åttitallet i USA hvor det er bilder av sånne barn som har forsvunnet.
Så viser det seg at..
og det blir etablert et senter for Missing Children, man skal forske på dette.
Også viser det seg at..
dette i denne boka her til Joel Best, en sosiolog under den litt sånn sosial konstruktivistiske tradisjonen, at dette er veldig mye oppspinn.
Det er noen ytterst få barn som blir borte, men de barna som blir borte de er stort sett med ungdommer som stikker av gårde, rømmer, gjør
ulovlige ting og så etter en stund, kommer tilbake igjen.
Det var et estimat på kanskje at to hundre tusen Missing Children i USA i året og da var det denne typen, som i realiteten er det du kaller runaway
kids det handlet om.
Og Joel Best går gjennom dette og på måtte viser at dette var helt åpenbart det man kan kalle en moralsk panikk.
Så det var det vi hadde i dag.
Takk for denne gang.