Da skal vi over til Evans-Pritchards studie av nuerne, som er en klassiker i antropologien.
Evans-Pritchard var mye mer enn en strukturfunksjonalist og han gjorde mye forskjellig arbeid i
løpet av karrieren sin, men denne boken vi skal se på nå, "The Nuer", er helt klart et viktig verk innenfor
strukturfunksjonalismen. Hvis jeg får til å dele skjermen... Evans-Pritchard er en del av en
bølge som beveger seg bort fra studiene av disse små øysamfunnene, som vi har sett før med Malinowski og
andre. Fokuset legges over på Afrika. Og med etnografi i Afrika, så er det
en del andre temaer som kommer fram også. Spesielt det med slektskap er viktig, og andre typer
problemstillinger som også gjelder styring. The Nuer har også blitt brukt utenfor antropologien som et
referanseverk på hvordan store samfunnsgrupper kan styres uten bruk av en sentralisert stat. Evans-Pritchard
viser i boken sin hvordan en stor befolkningsgruppe spredt over svære landområdet deler fungerer som en politisk enhet uten at
det finnes en stat som organiserer det. Det er klart at den typen etnografi som jeg snakker
om her var viktig på denne tiden fordi det var direkte relevant fordi kolonimyndighetene
skulle underlegge seg folk som nuerne. Det at det var en kolonisituasjon preget
arbeidet til Evans-Pritchard
i stor grad, og det skriver han noe om i forordet også. Det er ganske brutalt, han skriver om det som litt
vanskeliggjørende for feltarbeidet sitt, men det han beskriver er et område eller en befolkning som har
blitt bombet og tvunget med vold til underkastelse. De har nettopp blitt pasifisert som han sier. Profeter har
blitt henrettet og han kommer dit som en fiende. De er ikke interessert i å snakke med han i
begynnelsen i det hele tatt. Han måtte avbryte første bit feltarbeidet sitt, skriver han, fordi leiren
ble omringet av en britisk militærbataljon som var på jakt etter opprørere. Alt dette
vanskeliggjorde arbeidet hans, for det første, men det viser også hva slags type sosial situasjon noe av
antropologien foregikk i på denne tiden. Når han beskriver
at han får "neurosis" av snakke med Nuere som ikke vil fortelle han noen ting, så er det kanskje ikke så
veldig rart sånn sett med våre øyne, at folk var litt skeptiske til å ha noe med han å gjøre i det hele tatt. Han reiser
tilbake igjen og får etterhvert nok data til at han skriver da dette her som blir en klassiker
innenfor antropologi. Nuerne er veldig forskjellige, sier han, fra andre folk han har studert, særlig
Azande-folket, i med at de i liten grad anerkjenner autoriteter. De er stolte demokratiske, som han sier, og
lever av jordbruk og fiske i tillegg til det de ser på som sin hovedinntektskilde: nemlig
pastoralisme, kvegdrift. De trenger flere strategier for å overleve, men de ser seg selv først og fremst
som kvegfolk. Den beskrivelsen han har av kveg er veldig god, kan gjerne ta en titt på den også.
Han lyser litt opp i beskrivelsene sine når han snakker om hvordan Nuerne
forteller han om kveget. Han sier selv at; da kvikner de til, og legger ut om alle egenskapene til disse
favorittdyrene sine. Som han sier, det blir etterhvert samtaletemaer med Nuerne om hva som helst og de ender til
slutt opp med å snakke om livene sine. Kveg er årsaken til de fleste konflikter, og som han sier,
som er litt interessant med våre øyne: Mange av oss er interessert i hvordan man trekker
ikke-menneskelige aktører inn i antropologien, så beskriver han da Nuerne som en parasitt på kveget, men
like mye andre veien rundt også. De lever i en slags symbiose. Kveget hadde ikke greid seg uten Nuernes selv, og Nuerne er avhengig av
kveg for å opprettholde sine livsvaner.
Dette gjør at kveg står for de fleste sosiale relasjoner, og sosiale relasjoner er organisert
gjennom kveg. De brukes her, som mange andre steder, til giftemål. Det regulerer også størrelsen på
flokker. Når man får en viss størrelse på flokken, så brukes det til medgift, og man må da bygge
opp flokken igjen. De spiser liten grad dyr, de spiser døde dyr,
men de slakter ikke dyr for mat. Det legger også føringer på sosial organisasjon. Det er ikke nok til at man bare kan ha
en familiegruppe som enhet. Man må ha del større enheter. Det ligger også føringer på hvordan man
organiserer livene sine. Man trenger vann som fører til vandring, men man trenger også å dyrke, på
grunn av mangel på vann, så trenger man også å dyrke korn innimellom, som gjør at man er delvis stedfast.
Han sier at mange Nuere sier at de egentlig bare ville drevet kvegdrift hele tiden, men at det ikke er mulig, sånn det ser ut nå i landet hvertfall, å overleve på denne måten.
Han har et veldig interessant kapittel om miljø; hvordan det virker inn på sosial organisering. Han prøver
å vise at miljøet er begrensende for, men ikke direkte styrende, for hvordan Nuerne organiserer
livene sine. Det er, som jeg sa, ikke mulig
å bo ett sted. Når det er regn så må du trekke unna og opp til høyere områder, og når det er
tørkeperioder, så får de behov for beite og beveger seg lavere. Så rent strukturelt så
fører miljøet de bor i
til at man er nødt til å ha forskjellige typer livsstrategier. Området de lever i, er stort sett delt inn i to årstider:
den våte, med regn fra mai til oktober hvor man trekker inn i landsbyen og driver med jordbruk. Og den
tørre årstiden, hvor de må slå leirer ved elver og driver fiske og jakt, fra november til april. Så Nuerne er
nødt å bo i landsbyer for å beskytte seg mot flom og drive jordbruk halve året, å må ut til leirene sine på
grunn av tørke og drive fiske, den andre halvdelen. På den måten bestemmer årstidene
begrensninger på hvordan de kan leve. Det gjør også at sosiale relasjoner må være større enn en landsby, fordi man
har behov for bevegelse på grunn av miljøet. Teknologien er enkel og nærsentrert rundt kvegdrift, viser han, og de har
stor kunnskap om kvegdrift.
Men som han da undersøker: det er strukturelle prinsipper som forklarer hvordan Nuerne er organisert, og ikke
direkte fra miljøet. Dere vil møte senere teoretikere som tenkte at miljøet var mye mer bestemmende på
sosial organisasjon. Evans-Pritchard tenkte seg at miljøet legger rammer for, men ikke bestemmer,
sosiale organisasjoner. Så har han et veldig skjønt kapittel om tid og rom som bygger bro mellom det han
har sagt om økologi og sosial struktur. Han viser på måte hvordan verdiene, som han kaller det, gjør at man er i en tilpasning
til det økologiske og har en tillemping av det inn i sosial struktur. Men igjen så var han interessert i å se på dette
som en enveis prosess, sier han, på hvordan økologi legger føringer på den sosiale strukturen. I dette kapitlet
kommer han opp med
ideen om sosial relativitet, som en av de første som tar det alvorlig. Han sier at, i motsetning til oss (da
forstått engelskmenn på 1940-tallet), så har ikke Nuerne en abstrakt idé om tid. De snakker om det i
forbindelse med aktivitetene som foregår i de forskjellige tidssyklusene. De kjenner til
selvsagt, og snakker om årstider, dager og disse årstidene, men man sier at: jeg er i landsbyen, derfor
er det denne årstiden. Ikke at nå er det vår eller nå er det tørketid. På samme måte, som vi skal komme inn på
senere, så er slektskap i stor grad ordnet i forhold til tid på den måten at jo lengre man
går ut i slektskapsrelasjoner, jo lenger tilbake i tid må man for å finne et
felles opphav. Fødsler, giftemål og død er hendelser som strukturerer tiden. På samme måte er
avstand bestemt av sosial struktur. Da har vi tre prinsipper som gjelder. Det kommer vi også tilbake til senere;
hvordan politisk og ættelinjer fører til forskjellig avstand, men det er det samme prinsippet her sånn. Jo
nærmere du er i slekt, jo nærmere er du også avstandsmessig til denne slektsgruppen. Jo
nærmere du er en stammesegment, ditt stammesegment er til et annet stammesegment, jo nærmere i struktur er du til dem.
Jo nærmere du er en aldersgruppe, jo nærmere du til den også i strukturell avstand.
Dette her er denne idéen hans om relativitet, relativ tid. At man ikke er opptatt
av objektive avstander, men hva slags praktiske avstander som gjelder. En landsby som
ligger nærmere i kilometer til deg, men er lengre unna strukturmessig sett, fordi den hører til en annen
stamme, for eksempel, eller en annen stammegren, vil oppfattes som lenger borte enn en som er lengre borte i
kilometer men som er nærmere strukturmessig. I tillegg så kommer ting som hvordan terrenget ser ut, hvor lett det
er å krysse avstanden osv... Så det er sosialt distanse og det fysiske terrenget som bestemmer
avstanden mer enn den reelle avstanden. Tid og rom, sier han, er derfor ikke objektive, men strukturert betinget. At de må
forstås ut fra struktur. Det fører til
at de fleste begrep er situasjonsbestemt, og han bruker et eksempel med ordet hjem ("cheng"),
som er medlem-ikke-medlem mer enn ordet hjem er, litt sånn som kunne tenkt seg en nordmann som
reiser rundt også. Hvis man er i Sverige så er Norge hjem, hvis man er i Norge så er Oslo
hjem, hvis man er i latin-amerika så er europa hjem kanskje. Så referenten til hva som er hjem er
strukturelt betinget fra hvilken situasjon du står i. Og det er hele poenget med det politiske
systemet deres og ættelinjesystemet. Så det han viser er at ideer om tid og rom er funksjoner av
sosiale og økonomiske verdier. Det er den spesifikke strukturelle konteksten som
bestemmer dette her sånn. Situasjonen igjen er det som bestemmer dette
og det gjør at økonomi og miljø legger føringer for hva som er mulig av sosial organisasjon. Og det er
han da kaller verdier, som han kommer litt tilbake til på slutten av boken, er det som binder sammen økologi og
strukturelle relasjoner mellom grupper. Så kommer han til det som er bokens hoveddel og som er svaret
på: hvordan kan en stor gruppe mennesker spredt over store områder fungere territorielt som politisk
enhet uten å ha en sentralisert stat. Det var ting som så veldig rart ut for europeere på denne tiden.
Han viser at Nuerne er organisert i det han kaller stammer. Stammen er den største politiske enheten som
anerkjennes som en politisk enhet, og den er definert av at den enheten som man vil løse en
konflikt, enten gjennom blodpenger, eller hevn: Hvis man dreper noen som hører til en annen
stamme, slik som Dinka for eksempel, så vil det ikke være begått en urett. Det er ingen som hevder at det
er urett og det skal ikke gjøres opp på noen måte. Den største enheten som eksisterer er da stamme. Disse er igjen delt i mindre
enheter, som igjen er delt i segmenter. Og han viser at jo lavere ned du kommer i dette nivået, jo tettere er
forbindelsen og samarbeidet. Dette er ikke gitte
enheter. De motiveres og etableres kun i dét det er behov for det. Dette er et bilde av hvordan dette ser
ut. Med stamme på toppen, stammesegmenter under, og underelementer under. Så viser han hvordan dette her
fungerer internt. Han får ikke Nuere til å fortelle hvilken stamme eller stammesegment de er i
som en abstrakt størrelse. Dette gjelder kun
og aktiveres kun for eksempel gjennom konflikter eller ritualer. Det fungerer da på den måten at hvis en person
fra X1 har en konflikt med en person fra X2, så vil det mobilisere disse to gruppene. X1 vil da
mobilisere mot X2. Hvis derimot en person fra X1 dreper eller har en konflikt med en Y2, så mobiliseres neste
nivå. Da vil de segmentene samles, X1 og X2 i segment A, mot Y1 og Y2 i segment B. Hvis en Dinka dreper en på stamme-
nivå, så vil det være stamme mot stamme. Disse elementene er da strukturelt betinget, identiteten og politikken er
strukturelt betinget. Det er kun når det er konflikt på det øverste stammenivået at hele enheten
definerer seg som én politisk enhet. Dette, sier Evans-Pritchard,
viser seg tydeligst i blodfeider. F.eks. hvis en person har drept en annen: Jo nærmere og på lavere nivå du
er her sånn, altså hvis du er her i en blodfeide, internt så vil det veldig fort løses (her nede). Jo lengre du er unna, jo mindre kontakt
det er mellom dem, jo mer sannsynlig er det at det blir problemer. Utgangspunktet er at alle konflikter
innenfor en stamme skal kunne løses på en eller annen måte. Det løses ved at man går til, det som flere hadde tenkt at
var en stat "in the making"; det som kalles en leopardskinnshøvding. Dette er en arvet tittel, sier Pritchard,
og den har ikke noe spesiell makt. Folk snakker ikke leopardskinnhøvdingen som en
veldig viktig person som man har æresfrykt for og som må respekteres, men han har en rituell makt. Det fungerer sånn at en
som har drept noen vil da gå til leopardskinnhøvdingen,
og når han er der så respekteres det at han har et asyl der. Leopardskinnhøvdingen vil da forsøke, på
vegne av den gruppen som har blitt motivert, X1 eller segment A, eller hele stammen, å forhandle med
de som har blir begått urett mot, og å få de til å bli enige om en kompensasjon for å løse denne konflikten. Det vises også
at disse segmentene er viktig, sier han, i alvorlighetsgraden i en konflikt. Nuere slåss ofte, sier
Evans-Pritchard. Hvis kampen skjer internt inne i disse gruppene, så er det ofte ikke med dødelige våpen og
det løses ganske fort. Det er adskillig mer sannsynlig at det blir alvorlige konsekvenser hvis det er
mer strukturell avstand mellom enhetene som er involvert. Dette er da det politiske stammesystemet. På
toppen og dette ligger et slektsystem som
ser svært likt ut, og det uttrykkes i hverandre, altså like mye som han snakker om at man er et segment
av en stemme, så vil alle disse segmentene ha et slektselement som har hoved-
slekten innenfor hver av disse stammeelementene. De blir også da delt inn i maximal og minimal ættelinje, og har
det til felles at alle medlemmer av en klan kan hevde herkomst til en felles stamfar. Klanen ligner
på den måten vi så organisasjonen av stammer fungerte, med maximale linjer, minimale linjer og minor på bunnen. Det er ikke
totalt overlapp mellom de, men alle er enige om at innenfor f.eks. minor C her sånn, den har en
politisk gruppe
hvor den har hovedtyngden sin, så det vil være overlappende. Men det at man har disse overlappende mellom
politisk organisasjon og stammestruktur vever også forbindelser sammen på slik måte at det demper
konflikt. Så er det interessant det han sier: at fordi det ikke er perfekt overlapp mellom
stammegruppene og de politiske gruppene, så er dette mer et verdispørsmål en demografi. Hvis du spør en Nuer så
vil han si at den klanen holder til i den politiske enheten. Men i virkeligheten vil det være mange forskjellige slektsgrupper der og
en slags gruppe vil være spredt utover. Når man snakker om det i forhold til andre grupper,
så vil man trekke fram at det er én stammegruppe som holder til der. Det brukes som en verdi, sier han,
som et idiom
for tilhørigheten. Dette lager et system hvor nivåene av slekt henger sammen med nivåene av territorier, og vi kan
si at slektssystemer uttrykker dette her i en tid som går tilbake i arv. Mens territorie-systemet
uttrykker akkurat den samme typen allianser i strukturell avstand. Han sier, om forholdet mellom de to (dette):
The system of lineages of the dominant clan is a
conceptual skeleton on which the local communities are built up into an organization of related parts...
or a system of values linking tribal segments and providing the idiom in which their relations can be expressed and directed".
Dette er da hovedargumentet hans i boken. Han viser at slektskap, som en sosial struktur, er det som
ga enhet til en stamme og som gjorde man kunne ha en politisk enhet i fravær av konge eller høvdinger. Fordi
slekt er en funksjon av, at det henger sammen med det territorielle systemet, så er det linjene i slekten som
er bestemt av den territorielle segmenteringen. Alt i alt så har du da et system hvor dét at man
mobiliseres politisk etter hvilken hendelse du mobiliseres rundt, lager forskjellige enheter som da
står i opposisjon med hverandre, og du har en form for struktur gjennom leopardskinnhøvdingen som kan
mediere konflikter uten å ha en autoritet. Så får man til en nasjon, rett og slett, uten stat her. Det viser Evans-Pritchard.
Så et lite poeng på dette her med endringen også, på samme måte som Radcliffe-Brown, så er dette beskrivelse av et system mer eller mindre i likevekt,
og han er ikke opptatt av hvordan det henger sammen med utvendige systemer ved første øyekast. Men han bruker
ganske mye plass på slutten, legg merke til det, på ny sosial enhet: profeter, som er
en mulig påvirkning nordfra, sier han, fra andre regioner. Og de har tatt på seg noe som
begynner å ligne på politiske roller. De har ledet raid mot nabogrupper, og som vi så fra innledningen hans, så var det i
jakten på sånne profeter at kolonimyndighetene angrep en leir militært. Så han ser for seg at endringer i livsverden/det
politiske landskapet rundt Nuerne, kan føre til at det dukker opp nye politiske former og kanskje er
da, sier han, disse profetene en sånn form for politisk struktur som holder på å blomstre opp fordi det
kommer endringer og som kanskje er begynnelsen
på mer politiske personligheter eller politiske roller i en mer tradisjonell forstand.