Hei og velkommen til denne tredje modulen, hvor vi skal fortsatt holde på med strukturer, men
annerledes strukturer enn det vi har gjort så langt. Vi skal nå gå fra å se på sosiale
strukturer som vi har vært opptatt av så langt, til mentale og kognitive strukturer. Vi gjør også et brudd i tiden littegrann,
nettopp for å ha dette fokuset på strukturer, og i neste forelesning igjen kommer vi tilbake til
fokus og teorier som tar for seg endring. De strukturene vi snakker om nå, og det er viktig at dere
merker dere, er veldig forskjellig fra den typer strukturer vi har snakket om så langt. Mens Radcliffe-Brown var opptatt av de sosiale strukturene, hvordan de var
integrert, og kunne studeres som systemer, og i stor grad baserte seg på
naturvitenskaplige tilnærminger, så er strukturalismen ute etter å se på de kognitive mentale strukturene.
Tanken er at alle mennesker, fordi de er like biologiske, ordner verden rundt oss på
grunnleggende likt sett, og disse dype kognitive strukturene går det an å få tilgang til gjennom
å studere overflatefenomen som kulturelle uttrykk. Så det er et helt annet prosjekt som foregår her, enn å se på
de sosiale strukturene og hvordan ting er integrert sammen her sånn. Inspirasjonen er fra språkvitenskap eller en
naturvitenskap, og man er opptatt av struktur og mening. Alle mennesker kommuniserer i stor grad gjennom symboler, og disse
symbolene, som da er forskjellig fra kultur til kultur, peker tilbake på de samme grunnleggende
mønstrene, som det går an å få fatt i ved å se på mange forskjellige
forekomster av hvordan forskjellige samfunn ordnes og kommuniserer symbolsk. Men det er egentlig
ikke symbolene i seg selv som interessante, det er de underliggende strukturene man er ute etter her (i strukturalismen).
Det er et skille fra Douglas, som vi skal se på litt etterpå, som er mer interessert i meningen i symbolene
selv. Strukturalismen forbindes først og fremst med Levi-Strauss. Hans forfatterskap var det som la
grunnlag for mye av denne tenkningen og han fikk en enorm betydning også utenfor antropologien. Han hadde
bakgrunn i juss og filosofi, fra Paris, ikke naturviter sånn som Radcliffe-Brown og en del av de
andre tidligere antropologene vi har sett. Han var sosiologi-professor i
Brasil fra 1934-37 og gjorde korte feltarbeid i Amazonas som var med på å inspirere han til denne
interessen. Men han er ikke kjent som noen feltarbeider. Han bruker etnografiske data til å sette inn i
system og til å tenke med. Han måtte rømme fra Frankrike under krigen og underviste ved New School i New York
og der ble han også inspirert av strukturell lingvistikk, det nye fremvoksende fagfeltet.
Han var også inspirert av Durkheim, men en helt annen del av Durkheim, og Mauss sitt arbeid, enn det vi har møtt så langt. Dette er den Durkheim og Mauss
som var opptatt av klassifikasjoner og til en viss grad utveksling av gaver og sånn. Ikke en sosialt integrerende
struktur. Et av de første arbeidene hans var å tenke på hele slektskaps-ideen på nytt i antropologien,
mens den britiske skolen hadde vært opptatt av å se på hvordan arv og sosial struktur ble
reprodusert gjennom slektskap innenfor et slektskapssystem, så tenkte Levi-Strauss på slektskap i
det han kalte allianse-teori, i motsetning til den avstammingsteorien. Han tenkte på det, inspirert av Mauss, som en
bytterelasjon, altså at opprinnelig så byttet samfunn, hvor da menn bestemte selvsagt, kvinner med
hverandre for å lage allianser. Og på den måten så bygde man forbindelse mellom forskjellige grupper. Den
tanken ble plukket opp av en del britiske antropologer igjen, som da forsøkte å videreutvikle den tanken. Hva
skjer med slektskap hvis du primært ser på det som at ekteskapet mellom noen utenifra er det primære som styrer hva
som skjer i slektskap, heller enn i avstamming og arv. Disse binære opposisjonene hans
er det mest grunnleggende og kjente i arbeidet hans. På et grunnleggende mentalt nivå, mener han, tar alle
mennesker å ordner informasjon i sånne motsetninger som man kaller "binære" for de er todelte. Det er en
viss likhet med dataspråk for eksempel. Tanken er at man kan ikke ha en idé om hva "svart" er uten å ha
ideen om "hvitt" samtidig, eller ideen bak "kokt" er uten at begrepet "rått" også finnes. Enhver informasjon, mener han,
ordner vi på den måten. Dette ligger mentalt biologisk i hjernen vår, der som du ordner informasjon. Og fordi denne biologien
om menneskehjernen er lik over alt, så finnes det da, selv om vi ikke har direkte tilgang til den, en slags
grunnstruktur under alle kulturelle uttrykk. Og det er den han først og fremst er ute etter. Så overflaten, altså
det som har vært studert av Malinowski og Radcliffe-Brown, som skikker, trosforestillinger, produksjon, osv...
er interessant som eksempler på denne dypere strukturen. Men det er det han kaller den elementære
strukturen som ligger under disse som er det han tenker seg at er antropologiens egentlige studieområde. Så
dette er da en universell teori i mye større grad enn det vi har snakket om før. Man kunne tenke
seg at det går an å finne fram til grunnleggende prinsipp som er felles menneskelig, som vil gjelde
alle steder. Og som sagt så bygger han da på språkvitenskap fordi på samme måte som språk
ser ut til å ha samme gramatikk overalt, eller felles gramatikk overalt, så vil også kulturelle
uttrykksmønstere også ha noe av den samme likheten.
Kapittelet dere har fått fra, som jeg advarte dere littegrann om, er ikke alltid like lettlest, men se på det og se
hva dere får ut av det og ikke vær bekymret for om dere ikke får med dere alle detaljer i det. Jeg
skal gå gjennom det jeg tenker er de viktigste hovedelementene nå, som dere bør få ut av det. Det er et
eksempel på tenkningen hans, men det er også på en måte en polemikk mot ideen om at det finnes en
primitiv og moderne måte å tenke på, som jo er gitt ut fra hvordan Levi-Strauss ser verden. Ved at menneskehjernen er relativt lik,
så må det være de samme grunnmønsterene som er forskjellige. Så det er det som er hovedanliggende hans, som han viser her sånn.
Han viser at det man kaller en "primitiv tenkemåte", forbundet med Lévy-Bruhl og andre, er lik, men de jobber bare med
forskjellige råmateriale som det man kan kalle moderne vitenskapelig tankegang.
Og begge, sier han, har like stor grad av evner til abstrakt tenkning. Når dere leser hvordan han argumenterer i
begynnelsen av dette kapittelet, så ser dere også et viktig skille fra tidligere antropologer. Der Radcliffe-Brown og
Malinowski er opptatt av å beskrive i detalj et samfunn, fordi man var opptatt av strukturen i dette
samfunnet, og ikke minst Evans-Pritchard, som dere så, så plukker og låner Levi-Strauss fra en haug
med ulike etnografier, og det er bare korte utdrag av og til som han bruker. Og det igjen henger på greip ut
fra tanken om at dette er eksempel på den samme grunnleggende strukturen. Han begynner med et
veldig kjent argument, nemlig det at det som klassifiseres kun er nyttige ting. Påstander om at primitive
samfunn
har mange kategorier for dyr og planter. De spiser for eksempel, men dyr og planter som ikke
benyttes. Ingen klumpes sammen til bredere kategorier. Han oppsummerer det ved å si at det er fordi disse
tingene er gode å klassifisere og tenke med, at de blir gitt navn, ikke fordi at de skal spises, som er
hovedtilfellet. Han viser da at det er mange tilfeller hvor, og da trekker han på de etnografiske utdragene sine igjen,
hvor mange forskjellige folkeslag har mange kategorier av unyttige dyr. Dette, som han sier, er fordi de
ikke er kjent fordi de er nyttige, de er nyttige fordi de er kjent. Med andre ord: Hele poenget er å
lage et system, et klassifiseringssystem, av orden i universet rundt seg. På samme måte som vitenskap gjør, og
samme hvor tilfeldig en sånn orden eller sånn klassifisering er, så vil den være bedre enn
ingenting. Så ethvert samfunn har kategoriseringer og orden, nettopp for å kunne ordne verden rundt seg. Og det er derfor man er interessert i å klassifisere
omgivelsene rundt seg. Og dette er likt, sier at, han vil ikke være med på at vitenskapelig og primitiv
tenkning er forskjellig på dette. Begge begynner med orden og klassifisering. Så har man et sidespor da, hvor han
snakker om årsak-virkning, kausalitet, som mange mente kun finnes i vitenskapelig tenkning, mens
magi og overtro ikke har en klar idé om kausalitet. Da trekker han på et veldig kjent eksempel fra
Evans-Pritchard i Azande-studien sin om witchcraft, om hekseri, som motbeviser det. Evans-Pritchard
viser at hekseri forklarer mer årsak-virkning og ikke mindre årsak-virkning enn vitenskapelig
tenkning. F.eks. hvis noen satt under et kornlager som så datt ned og drepte personen fordi
termitter hadde spist opp fundamentet, så var også Azande helt enige i at det var fordi termittene
hadde spist opp fundamentet at kornlageret datt. Årsak-virkning, akkurat som en vitenskapelig tenkning
ville hatt det. Men de hadde en tilleggsforklaring. Den personen satt der akkurat når dette skjedde fordi det var hekseri
involvert. Så dette er mer kausalitet, sier han, ikke mindre eller feilslått. Så går kapittelet
opp da i en sammenligning av disse to formene for kunnskap, hvor han igjen sier at magi ikke er en
forløper til vitenskap,
det er en parallell måte å tilegne seg kunnskap på. Han beskriver det han kaller et "neolittisk paradoks",
altså hvorfor hadde det seg sånn at under den yngre steinalder så hadde man en eksplosjon av oppfinnelser som har
fulgt en type tankegang som var relativt lik den vitenskapelige. Man oppdaget jordbruk, husdyrhold
pottemakerkunst og veving, og så stopper det opp. Til får moderne vitenskap, opplysninger, osv, sier han. Hans forklaring på det, er at det var
den tiden det tok å utarbeide en helt ny form for vitenskap, som tilnærmer seg den samme typen problematikk. Den
originale, det han kaller "vitenskapen om det konkrete", den starter ut ifra det den har, fra sansing og
beveger seg til det abstrakte, mens vitenskapelig tenkning går andre veien rundt. Man starter med begreper
og så lager man ting eller skaper ting i verden rundt seg.
Men begge deler inneholder abstraksjon, og begge deler er like abstrakte og like vitenskapelige, sier han da.
Og så kommer dette veldig kjente bildet hans, på hvordan disse to forskjellige tilnærmingene jobber. Han bruker det som
metafor på hvordan, i den praktiske verden, det han kaller en brikolør og en ingeniør jobber. Brikoløren er
den typiske altmuligmannen. Tenk dere en person på et eller annet sted som skal sette opp en ny
terrasse og begynner med hva han har liggende av planker og biter og sånt rundt omkring. Tanke-
prosessen er mer sånn: "ja men denne plankestubben kan vel kanskje gå dit hvis jeg bygger opp mot den rota, så kan
jeg få dette til å stå". Så man starter med det konkrete og derfra kommer seg til den planen man hadde, og man har laget det han kaller
et abstrakt system av det han kaller terrasse. Ingeniøren starter helt annerledes, han starter med
begrepene sine, han starter med ideen "terrasse",
og finner ut "hva må jeg kjøpe, hvilke materialer må jeg skaffe" og så utfører det den veien. Så det går den
andre veien, men begge deler inneholder abstraksjoner og konkrete utførelser. Det ene starter med det
konkrete, det andre starter med det abstrakte. Det er derfor han kaller dette "vitenskapen om det konkrete". På samme måte,
mener han, gjelder det også myter, abstrakt tenkning, ikke bare bygging av terrasser. Myter starter
med det konkrete, med elementer som man har i språket, og bygger strukturer ut av det. Så materialet deres er
historier, ting man har i kulturen som man bygger med. Begrep, sier han, er ubegrenset. Man starter med
abstraksjoner og bygger nye abstraksjoner ut fra en vitenskapelig tankegang.
Men igjen forsøker også å overskrive det, og det var jo selvsagt også begrenset av kunnskapsnivået i et
samfunn til enhver tid. Men vitenskapsmannen og ingeniøren, og den abstrakte, den såkalte "moderne tenkningen",
åpner opp og lager nye forbindelser gjennom hypoteser og eksprimenter. Mens den andre starter med elementene
man har foran seg, og forsøker å sette det sammen for å lage noe nytt ut ifra det. Begge deler er
klassifikasjon og begge deler er måter å ordne verden på. Så kommer den veldig berømte
analysen hans, altså gjentenkningen av hva totemisme er for noe.
Totemisme er noe som har vært beskrevet av antropologer i lang tid. Ideen om at en samfunnsgruppe
eller en slektsgruppe hadde et spesielt forhold til et dyr.
Skilpadde-klanen osv... Det fant man både i Australia og i Nord-Amerika. Malinowski mente at,
som dere kan tenke dere ut ifra hans teorier, at dette måtte være noe nyttig på en eller annen måte, at
man gjorde disse dyrene viktig sosialt. F.eks. at de var nyttige matkilder.
Mens Radcliffe-Brown, med sitt samfunn med struktur i fokus, så for seg at det måtte være
noe integrerende sosialt. Dette er det ikke, sier Levi-Strauss, dette er kategorier og
kategoriseringer som brukes nettopp for å lage sånne dype kognitive mønstre. Så man trekker på en klassifikasjon
der ute i verden mellom forskjellige dyrearter, og overfører den på kategorier mellom
menneskegrupper. Så igjen, så sier han at de ikke er gode å spise med, de er gode å tenke med
(sier han med litt sånn sidespark til Malinowski). Det derfor vi har disse typer kategoriseringer. Så kommer et langt
mellomparti, som dere ser, hvor han snakker om at kunst er en mellomposisjon mellom ingeniøren og brikoløren.
Det er et relativt komplekst argument som også forutsetter at man kan litt
kunsthistorie, som dere ser. Det kan dere la være. Det er ikke nødvendig å gå inn i det med mindre dere har spesielt lyst.
Men poenget hans er at kunstneren, hvordan han jobber, starter på en måte halvveis mellom det konkrete
som brikoløren gjør, og det abstrakte som ingeniøren gjør. Han forsøker å styrke argumentet sitt ved å vise at
det finnes mellomposisjoner også. Hvordan brukskunst ligger tettere opp mot brikoløren, og
abstrakt kunst ligger tettere opp mot ingeniøren. Så trekker han også paralleller til forskjellen spill og
ritualer. Spill som er åpne, hvor man ikke vet utfallet av resultatet, og ritualer som er strengt regissert.
Som også er to måter å jobbe med samme formen for kategorisering på. Dette hadde enorm
innflytelse, særlig i fransk antropologi, men også en del i britisk antropologi, amerikansk antropologi og norsk (en stund)
på 70-tallet, men det kom også motreaksjoner på dette. Først og fremst så er
dette prosjektet veldig forskjellig fra fokuset på sosiale strukturer og institusjoner, slik vi
kjenner dem i
britisk antropologi. Og den kritikken om at dette var fjernt fra menneskelige erfaring, for det vokste da også
frem etterhvert. Det ble også innvendt at den er reduksjonistisk på den måten at man forsøker å ta ganske
komplekse kulturuttrykk og begrense de ned til disse grunnleggende elementære strukturene. Og så var det en
trend i tiden etterhvert at man ble skeptisk til sånne store, altomgripende fortellinger, som også
marxismen var en del av, at man ble mer interessert i å se på hva som faktisk skjedde innenfor disse
forskjellige samfunnene og kulturene man studerte. Men strukturalismen har hatt en enorm betydning, og
fortsetter å ha det i en stor grad også, og det som da ble det toneangivende i tiårene etter på 1980-90-tallet,
definerte seg i stor grad bort fra dette, som dere kommer til å se littegrann senere, ved at man
eksplisitt kaller seg poststrukturalisme, for man ser på disse uttrykkene uten
denne grunnleggende, underliggende strukturen, en idé om det. Så det var et kort blikk innom Levi-Strauss og vi
snakker mer om han når vi sees til uka