Edmund Leach har i likhet med Manchester-skolen eksplisitt fokus på endring. Han skriver tidlig i teksten dere leser at han
er interessert i spørsmål som: what is meant by continuity and change in social structures? Han stiller altså andre
spørsmål enn det strukturfunksjonalistene ville stilt, eller kanskje stilt spørsmål som de ikke ville vært så interessert i. I likhet med Manchester-skolen er Leach opptatt av å forstå samfunn som ikke er
i likevekt og balanse. Og her er han ganske tydelig. "Real societies can never be in equilibrium", sier han, og dette er en uttalelse som har i seg
et veldig tydelig stikk til strukturfunksjonalismen. Det er som han sier at strukturfunksjonalismen beskrev ikke egentlig virkelige samfunn, den virkelige verden. Strukturfunksjonalismen
er bra til å lage abstrakte modeller, men mangler verktøy og midler til å beskrive og forstå den virkelige
verden og virkelige samfunn.
Så strukturfunksjonalismen har kanskje for mange antagelser som ikke stemmer med virkeligheten, ville Leach kanskje sagt. De har det Leach
kaller en "prejudice in favour of equilibrium", altså forutinntatte antagelser om at samfunn er stabile og i balanse og har en tendens til å
finne stabilitet, når de drar ut og studerer samfunn. Dette stemmer ikke, i følge Leach, dersom vi tar virkelige samfunn på
alvor. Det finnes to typer vesensforskjellige sosiale prosesser i samfunn, sier Leach. Den ene av disse er
prosesser for samfunnets opprettholdelse, og andre er prosesser for strukturell endring. Leach er spesielt interessert i den andre, og han
sier at i hovedsak så har strukturfunksjonalismen tatt for seg den første, altså prosesser for strukturell opprettholdelse. Den første typen, prosesser for opprettholdelse, kjenner vi fra Evans-Pritchard
og Radcliffe-Brown blant annet. Det kan fungere litt sånn som jeg har prøvd å illustrere her, gjennom at de forskjellige elementene i et
samfunn alle passer sammen og støtter opp om andre. Så det her er sånn som man omtrent kan forestille seg
samfunnselementene hos Nuerne. Prosessene for opprettholdelse vil da holde de praksisene sammenhengende som gjør at
alle de forskjellige sfærene i Nuersamfunnet passer sammen og opprettholder hverandre. Leach er ikke uenig i at denne typen prosess finnes, det er heller det
at han sier at dette ikke er den eneste typen prosess. Det finnes også andre typer prosesser, prosesser som ikke bidrar til opprettholdelse men som bidrar til endring.
Så denne veldig forskjellige typen sosiale prosess er en prosess som da bidrar til endring, og det er en prosess som
strukturfunksjonalismen med sine abstrakte modeller kanskje ikke er
skikket til å forstå. Dette vil da være prosesser som fører til grunnleggende endringer i samfunnets struktur, så det kan være for
eksempel en overgang fra et stammesamfunn til urbane samfunn, som vi ser hos Manchester-skolen. Så
spørsmålet er hvordan strukturer endrer seg. Og vi kan da finne mekanismene for strukturell endring generelt
og kanskje vi kan finne strukturelle mekanismer som vil være overførbare fra et samfunn til andre. Den
viktigste mekanismen som Leach viser oss, er det han kaller 'inconsistencies'. Jeg vet
ikke helt hva som er lurt å si på norsk, kanskje inkonsekventheter, men det er litt sånn tungvint. Så jeg kommer kanskje til
å fortsette å si inconsistencies.
Så når det kommer til virkelige samfunn, kan man ikke forstå sosial struktur uten også ta i
betraktning kultur, sier Leach, og dette er et veldig interessant poeng i seg selv. Men for Leach så var det viktig nettopp
for å forstå sosiale strukturers endringsprosesser, og Leach gir kultur en stor rolle i samfunnsendring. Dette er veldig forskjellig fra hvordan strukturfunksjonalismen anså kultur. Leach tenker altså på kultur som folks forståelse av sosial struktur.
Og kultur har da en viktig rolle å spille. Grunnen til det er at folks forståelse av samfunnet og dets struktur alltid er ufullstendig sammenlignet med hvordan ting virkelig er.
Man snakker om kultur og ritualer, at "Ritual acts are ways of saying things about social status", men de er
alltid ufullstendige måter. De er kommentarer på maktforholdene i samfunnet, men de er alltid ufullstendige kommentarer. Dermed oppstår det inconsistencies fra disse
ufullstendige forståelsene av den sosiale strukturen, så oppstår det huller, ting som ikke passer med hverandre, ting som er inkonsekvente, altså
forskjellige former for inconsistencies. Så folk har motstridende forståelser av den sosiale strukturen. Sosial struktur uttrykkes i
en kulturell form og i rituelle uttrykk og disse medfører ufullstendige forståelser av samfunnet.
Det som er viktig her er at en opplevelse av inconsistencies, disse inkonsekventhetene, gir rom for handling. De gir rom for at man kan
velge å følge et handlingsmønster eller annet handlingsmønster fordi det ikke er en perfekt overlapp mellom de
forskjellige verdiene som fremheves i samfunnet, så kan man velge i noen situasjoner et handlingsmønster, eller et annet. Det gir rom
for å ta strategiske valg, det gir rom for at det er situasjoner hvor det er tvetydig hva som er riktig måte å handle på.
Det gjør at man kan utnytte disse inconsistencies, disse avvikene, tvetydighetene. Det er nettopp dette som blir mekanismen for grunnleggende strukturell
endring. Endring skjer gjennom at folk manipulerer inconsistencies, som for aktører fremstår som alternative
handlingsveier, og de manipulerer disse
til deres egen fordel.
Så la oss se litt på Leach sitt konkrete tilfelle. Dette er da i Kachin-samfunnet i Myanmar.
Så Kachin-folket er da de som bor i fjellene, og det er et velkjent fenomen at folk som bor i
fjellstrøk ofte har flyttet opp dit fordi de vil unslippe kontroll fra en sentral stat. I Høylandet blir folk
fra lavlandet ansett som mindre kultiverte. Nordmenn kalles jo fjellaper av danskene.
Kanskje det er litt av det samme fenomenet der. Men dette er mønsteret her altså, at Kachin-folket som bor i
fjellområdene har ofte blitt fremstilt som primitive savages, skriver Leach.
Kachin-folk bor altså i fjellene, mens Shan-folk, som var den dominerende folkegruppen, bor i dalstrøkene og
i lavlandet. Leach er mest opptatt av fjellfolket, Kachin-folket. Men Kachin og Shan er også
relativt nære naboer og det har vært en tendens i tidligere litteratur om denne regionen mot å beskrive disse to som to
adskilte grupper. Leach mener at man må forstå dem gjennom deres relasjoner, først og fremst. Men for disse
Kachin-folkene som bor i høylandet, er det to relativt etablerte handlingsmønstre. Det ene er Shan-mønsteret
som baserer seg på folk i lavlandet, hvordan deres samfunner . Det andre er Gumlao-
mønsteret. I tillegg til det er det et mellom-tilfelle som heter Gumsa. Alle disse her er
veldig kjente begreper
i antropologien. Dette er sånne ting som alle antropologer går rundt å husker littegrann om, i likhet med Kula-handelen og Potlatch. Det er altså to hovedtyper, Shan og Gumlao, to
modeller for handling, og de kaller Leach for "two quite contradictory ideal modes of life". Og så er det i tillegg
denne mellom-formen, Gumsa, som er et kompromiss. Shan-idealet er mønsteret fra det dominante storsamfunnet. Det er
handlingsmønstre som altså har likheter idealer fra Shan-folk, de som bor i lavlandet. De som
tenker på seg selv som mer siviliserte. Shan-samfunnet er hierarkisk, det ligner litt på et føydalsamfunn, sier Leach.
Her er det med andre ord innad i dette samfunn en klar sånn hierarkisk maktforskjell. Det er forskjell på mennesker
basert på hva de eier og sosiale relasjoner, og handlemåter er strukturert av ens plass i et sånt
økonomisk basert hierarki. Gumlao-mønsteret, på den andre siden, er preget av egalitære prinsipper og verdier.
Det er anarchistic and egalitarian, sier Leach. Her er demokrati en verdi. Her er det landsbyer som organiserer seg lateralt, altså ikke
hierarkisk. Her er det lik status og rang, og dette uttrykkes på mange forskjellige måter blant annet vet at brudepris er lavere og at stedsbasert lojalitet er
vektlagt istedenfor loyalitet til slekt. Statuslikhet er den sentrale verdien i Gumlao. Og Gumsa er som sagt mellom-stadiet hvor det
finnes litt elementer av det ene og hvor det er liksom inconsistencies fordi det går an å trekke på
elementer fra både Shan og Gumlao. Så Gumsa-stadiet er fullt av inconsistencies, det er fullt av sånne situasjoner som er tvetydige, hvor folk kan trekke på slike hierarkiske Shan-idealer når
det passer dem, eller på de likhets-orienterte Gumlao-idealene når det passer. Og dette i seg selv,
disse inconsistencies, og det at folk handlet strategisk i henhold til hva de kan få ut av inconsistencies, det er
mekanismen for endring. Dermed er Gumsa-stadiet et mellomstadie og er veldig ustabilt. Det er lett tilbøyelig til å
skifte fra en strukturell tilstand til en annen. Så det som skjer i Gumsa-stadiet er at aktører har mange
muligheter til å handle strategisk fordi det er dette tvedtydige møtet mellom to forskjellige handlingsidealer.
Så vi får lite empiri i den introduksjonen som dere har på pensum, men det er ett eksempel som
Leach nevner. Han skriver: "...an ambitious Kachin who assumes the names and titles of a
Shan prince in order to justify his claims to aristocracy, but who simultanously appeals to gumlao principles of equality in order to escape
the liability of paying feudal dues to his own traditional chief". Det vi ser her, er at det er en Kachin-mann, en av disse som bor oppe i fjellene, som trekker på Shan-idealer, disse hierarkiske og aristokratiske idealene
når det passer best, og så trekker han på Gumlao-prinsipper for likhet når det passer best. Han har et strategisk forhold til disse
inconsistencies i systemet. Men Leach
indikerer også at det ikke bare er en sånn kynisk inntrykkskontroll. Det er også det at folk føler seg fanget
mellom motstridende idealer, det er liksom dilemmaer her og usikkerhet om hvordan det er riktig å handle. Så jeg tar et sånn kort
eksempel Leach nevner som kan illustrere dette her.
Tenk dere hvordan en kristen businessmann er slitt mellom to ideale handlingsmåter. Noen av verdiene ved å
være kristen kan komme i konflikt med det å være businessmann.
Når folk handler i sånne tvetydige situasjoner over tid, og mange gjør det over tid, så fører det til
strukturell endring. Samfunnet i Kachin-samfunnet kommer til å veksle mellom forskjellige stadier.
Ok, det er verdt å gå littegrann langsommere gjennom disse stegene i Leach sitt argument, og jeg skal også peke på
hvordan vi kan tenke på dette som noe vi kan applisere på vårt eget samfunn. Det første er ideen om kultur som en
ufullstendig forståelse av sosial struktur. Leach sier altså at kultur er et uttrykk for sosial
struktur, og når sosial struktur får sånne kulturelle uttrykk, så vil de uttrykkene alltid være ufullstendige.
Kulturuttrykk, som f.eks. myter og ritualer, er altså for Leach å forståes som folks ideer om maktfordeling og maktforhold i samfunnet. Dere
husker kanskje tilbake til hanekampen og Geertz, som sier noe av det samme om hanekampen som det Leach sier om kultur.
Hanekampen var en slags kollektiv kommentar på sosial struktur og det å være så malineser. Hvordan kan vi forestille oss at dette kan se ut?
Jo, hvis vi skulle prøve å tenke på egne eksempler, så vil det være at våre egne kultuttrykk og ritualer er
ufullstendige forståelser av maktforhold i vårt samfunn.
En ting dere kan tenke på her er for eksempel da dugnad. Vi kan se på dugnad som et
kulturelt uttrykk, som et slags rituale vi utøver og som da forteller oss noe om hva vi tenker om oss selv. Det uttrykker fellesskap
gjennom arbeid, likhet men kanskje også forpliktelse. Ideen, som vi får fra Leach, er at dette som et
kulturuttrykk er en kommentar på maktforhold i samfunnet. Det er en måte å si noe om maktrelasjoner i
samfunnet, men det gjør det på en ufullstendig måte. Ting som dette kulturuttrykket, dugnad f.eks., ikke
greier å se det er ting går tapt, som blir borte og som ikke fanges opp av dette kulturuttrykket.
Så dugnad uttrykker på en ufullstendig måte noen av våre felles ideer som vi har om maktforhold i samfunnet. Dugnad
uttrykker noe om maktforhold i det norske samfunnet, men det er en ufullstendig forståelse av disse maktforholdene.
Det passer ikke helt, det fanger ikke opp alt, ikke sant. Ideen er at fordi det er et ufullstendig uttrykk, så vil alltid være flere forskjellige ufullstendige uttrykk samtidig,
flere uttrykk som uttrykker forskjellige ting. Det neste steget er da at mellom disse ufullstendige uttrykkene, for den sosiale strukturen, så finnes det da huller, tvetydighet, inconsistencies. Ting
som ikke passer helt sammen. Så dugnad fremhever noen verdier, men det er også andre kulturuttrykk som uttrykker verdier som ikke finnes
i dugnaden. Mellom disse så oppstår det muligheter i praksis i hverdagslivet for å utnytte det at det finnes flere
mulige idealer.
Kanskje dere kan tenke på noen eksempler,
Eksempler på situasjoner hvor dere har to forskjellige handlingsidealer tilgjengelig. Og hvorvidt dere da gjør
strategiske valg for å få mest ut av situasjonen. Finnes en sånn situasjon for dere? Hva kan det være? Jeg tror kanskje det kan finnes for oss. Og her er et eksempel på det. På den ene siden har vi dugnad, likhetstankegangen,
det er kanskje også litt relatert til janteloven at ingen skal unnslippe dugnaden, dugnaden er for alle.
Ingen er verdt noe mer enn alle de andre slik at de kan unnslippe dugnaden. På en annen side har vi en sånn
konkurranse og entreprenørskap tankegang. Jeg vet ikke om dere kjenner til dette sitatet: "Det er typisk norsk å være
god". Det var noe som Gro Harlem Brundtland sa i en nyttårstale i 1992 eller noe sånt. Og
"god" i den forstand "flink", ikke sant? Så hun trakk på alle de norske sportsheltene. "Fotballjentene, håndballjentene, skigutta og Oslo-
filharmonikerne. De hevder seg i verdenstoppen. På samme måte skal vi vise at norsk næringsliv klarer seg internasjonalt. Trenger vi kanskje et nytt
slagord? Det er typisk norsk å være god.". Vi har også dette idealet om at vi skal stå frem og være flinke. Vi
har også dette idealet som ikke passer helt med dugnad og janteloven. Som nordmenn har vi noen
ganske så motstridende tanker oss selv, kan du si, og hvem vi er. På den ene siden: typisk norsk å være god, nordmenn
er kjempeflinke og best i verden, på den andre siden: janteloven som sier at du
skal ikke tro du er noe, og dugnad som sier at alle er like. Du kan tenke deg at det finnes mange i Norge som strategisk
befinner seg situasjoner hvor de strategisk kan fremheve noen av disse dugnadsidealene i noen
situasjoner, og "typisk norsk å være god"-idealer i andre situasjoner, og slik få noe ut av disse tvetydighetene.
Så på et mer generelt nivå kan vi se for oss modellen til Leach sånn som dette. Inconsistencies finnes
i samfunnet, i kulturen, og dette gir rom for strategisk handling, og mange sånne strategiske handlinger fører da til strukturell
endring. Så strukturell endring kan vi da forstå som et epifenomen av mange folk sin praktiske utnyttelse av systemets huller.
Jeg ser for meg denne endringsprosessen som et slags tipping-point, som dere ser på sliden her.
At det er sånn ketchup-effekt, at først så skjer ingenting og så ingenting og så ingenting, og så skjer alt og så ruller ballen.
Så mange mange små handlinger som utnytter huller i systemet skjer uten at det skjer noe større endring i
systemet, helt til du får strå som knekker kamelens rygg, og så får du en strukturell endring.
Så vi kan også nå plukke opp det spørsmål jeg har vært innom et par ganger allerede i ukens videoer, og det
er spørsmålet om: hva er en aktør? Hva forteller dette her oss om aktører og hva det vil si å være en aktør. Hva er en aktør her?
Leach forteller oss hva han tenker om dette, nok så eksplisitt og direkte. Folk handler strategisk, sier han. En aktør er en som utnytter
muligheter, en som ser muligheter i disse inconsistencies. Leach forteller oss også rett ut hva han mener at folks generelle motivasjon
for handling, og det er å handle på måter som øker deres makt og innflytelse. Så han sier at "Every
individual endeavours to exploit the situation as he perceives it.". På et grunnleggende nivå kan vi si at Leach sitt argument er at
strukturell endring og kanskje struktur generelt, kommer fra individers handling, ikke motsatt.
Og det samme som Leach sier det kan vi også finne igjen i Barth. Boka dere leser av Barth er doktorgradsavhandlingen til Barth som
var basert på feltarbeid i Swat-regionen i dagens Pakistan. Hovedmålet til Barth var på en måte noe av
det samme som det Evans-Pritchard hadde som mål da han studerte Nuerne, nemlig å analysere politisk organisering som ikke baserte
seg på en stat. Både hos Nuerne og i Swat så hadde staten en svak innflytelse på hvordan samfunnet var
organisert. Både Bart og Evans-Pritchard bruker dette begrepet "Acephalous", på norsk sier vi "akefal", og betyr hodeløs på gresk eller
latin. Det er noe som
ikke har et statsoverhode. Barth sier "Acephalous and anarchic" og han vil med det fremheve at de ikke har noen overordnet leder eller overhode i
samfunnet, og i tillegg at det ikke finnes noe formelt lovverk. Dette er
lignende situasjoner, ikke sant? De er interessert i hvordan organisering uten stat foregår, men Barth finner noe som er veldig
forskjellig fra Evans-Pritchard. Ikke bare forskjellig i den måten samfunnet er strukturert på, men det er også noe mer
grunnleggende forskjellig, sier Barth, og det er at rekruttering til politiske grupper er basert på fritt valg.
Så i Swat er det i hovedsak to forskjellige typer politiske aktører. Du har ledere og du har følgere. Og
allerede her ser man forskjell fra Nuerne, hvor det ikke er noen særlig hierarkisk forskjell mellom folk. Blant lederne i
Swat er det igjen en todeling mellom "chiefs" og "saints". Jeg skal snakke mest om chiefs, men mye av dette gjelder også for saints.
Det å være leder er i hovedsak basert på å eie land. Det å eie land gir deg automatisk mulighet til å få
følgere fordi det vil alltid være folk som trenger å leie et sted å bo og et sted å dyrke jord. I tillegg til å eie land
så er det å være leder også basert på en slags prestisje eller rykte. Så ledere sørger blant annet
for følgerenes trygghet, så som følger så er du under lederens beskyttelse og som leder kan man da etterhvert
opparbeide seg et godt rykte som gjør at flere folk vil følge deg. Følgere, på en annen side, er mange forskjellige typer mennesker med det til
felles at de alle inngår en sånn kontraktsrelasjon med noen som eier land. Det er vanlige folk i Swat, ikke sant? Det er leietakerne, bønder
som leier områder hvor de kan dyrke jord, og det er en rekke forskjellige spesialister. Det er en smed, barberer, tjenere og
bildet på sliden her, det er bilde av Barth sammen med personen som var hans tjener mens han var i Swat.
Han sier litt i boka om at han som antropolog var vanskelig å forstå for folk i Swat, han var litt sånn anamoli-aktig. Han var
vanskelig for dem å kategorisere. Han falt liksom ikke helt tydelig inn i verken leder eller følgerkategorien.
Fordi han på den ene siden framsto som politisk uavhengig, han var ikke tydelig følger
av noen. Han oppførte seg som likemenn med lederne i Swat. På en annen side så var han underlagt kongen av Norge, og han
jobbet for Universitetet i Oslo, og det indikerte for folkene i Swat at
han likevel også hadde preg av å være en følger. Så han hadde lederelementer og følgerelementer samtidig, og det
hang ikke helt på greit da. Men uansett, poenget her er at relasjonen mellom ledere og følgere, sier Barth, er
frivillig. Og det er sentralt. Men den er også basert på dominans, og er ikke det litt rart? Frivillige men også dominans?
Jo, kanskje men som følger så går du da frivillig inn i en relasjon, sier Barth, men når du har inngått
relasjonen, skrevet kontrakt, derfra og ut er det en dominanserelasjon. Så vi kan se for oss at folk som er potensielle
følgere, folk som trenger et sted å bo, og å dyrke jord, de spør seg selv før de velger: er det formålstjenlig for meg å
underkaste meg denne lederen, eller er det formålstjenelig å underkaste meg denne lederen. Så de tar et valg om hvilken dominans-
relasjon de vil inngå i. Det er underkastelse, men de velger hvem de vil underkaste seg.
Men det kan også sees på som et nokså begrenset valg da, og dette kan vi snakke mer om for
eksempel i seminar, men det er jo ingen følgere som kan velge å prøve å være ledere, ikke sant? Og det
er veldig få som prøver å unngå å underkaste seg noen i det hele tatt. Så det er ikke det at det er
umulig å unngå å underkaste seg. Du kan velge å ikke skrive kontrakt med noen, men da har du
ikke noe sted å bo og ikke noe sted å dyrke jord. Det er et valg, men det er et valg med mange begrensninger. Og
Barth diskuterer nettopp disse begrensningene da. Han kaller det rammeverk. Og her kommer vi inn på dette som er et litt mer konseptuelt nivå om
hvordan strukturer påvirker valg, og hvordan valg påvirker og former strukturer.
Altså relasjonen mellom aktør og struktur. Folk tar valg, sier Barth, men valg er ikke tatt i vakuum. Valg er tatt innenfor frameworks, rammeverk, og disse
rammeverkene er blant annet folk sin status. Og Barth skriver både om tilskrevne og oppnådde statuser. Så de tilskrivne statusene er
staatusene som folk er født inne i, mens de oppnådde statusene er statuser som folk kan endre og påvirke i løpet av livet. Kaste og avstamning er et eksempel på de
tilskrevne, mens nabolagsgrupperinger, hvor folk har assosiasjoner til forskjellige nabolag basert på
hvor de bor og hvor de har valgt å bosette seg, det er eksempler på oppnådde statuser.
Og mange av disse her; bosted, sosial stratifisering, kaste, avstamning, nabolagsassosiasjoner, og giftemål. Alle disse
er ting som påvirker ganske mye hvilke valg man har og hvilke valg man har tilgjengelig for seg.
Det er ganske mange begrensende og styrende rammeverk, både kategorier du er født inni, og kategorier du trer inn i
løpet av livet. Men innenfor disse rammeverkene så tar folk valg, og Barth er spesielt interessert i sånne
strategiske politiske valg. Så hvis du er en følger, så er det snakk om valg om hvem du vil følge. Hvis du er en bonde er det valg
om hvem du vil leie et jordstykke av for å dyrke jord. Hvis du er smed er det valg av hvem sin smed du vil være. Hvis du er
leietaker så er det et valg om hvem du vil leie av.
Hvis du er en leder, på en annen side, så er det i stedet valg om hvem du vil alliere deg med. Og når folk tar
mange sånne valg så ser vi at Barth sier litt det samme som Leach, at ut ifra disse utallige strategiske valgene som folk
tar hele tiden kontinuerlig, så oppstår det strukturelle elementer, strukturelle endringer i
samfunnet. Det er det Barth kaller 'regularities'/mønstre. Det er mønstere som oppstår fra folks handlinger.
Og det skal jeg gå littegrann mer inn på nå. Fra strategiske handlinger så oppstår det mønstre, tendenser, regularities. Og det er spesielt
interessant å se på dette i lys av de valgene som lederne tar. Dette er allianse-relasjonene da.
Barth beskriver to forskjellige relasjoner. Det er den ene mellom leder og følger, som er en diadisk relasjon, altså den
er kontraktbasert, frivillig, det er ingen forpliktelse, men den innebærer også underkastelse. Så var det den andre typen
relasjon som er mellom lederne, og der er det en allianserelasjon. Dette er horisontale, egalitære relasjoner
mellom leder. Ledere som allierer seg med hverandre. I alle ledd her tar folk strategiske valg, men
utfallet av valgene har en tendens til å følge et mønster, og det mønstret spesifikt, er at det har en
tendens til å oppstå to store allianseblokker av ledere. Vi kan se for oss en situasjon hvor det finnes en dominant blokk, altså en større
gruppe med ledere som er alliert med hverandre, og en litt mindre blokk, altså en annen
gruppe med allierte ledere. I den situasjonen kan vi tenke oss at det finnes noen ledere i den største
blokken som tenker seg at hvis jeg bryter ut av den store blokken og går over til den litt mindre kan jeg dermed
få en mer fremtredende posisjon i en allianseblokk i fremgang, i vekst. Jeg kan bli en sånn
'big fish in a small pond' istedenfor 'little fish in a big pond'. Så det kan være ledere som tenker seg at "jeg selv får mer ut av å være en
fremtredende leder i en mindre blokk enn en litt anonym leder i en veldig stor blokk". Barth beskriver hvor enkelt det er å oppheve en
allianse ledere i mellom. Dette er et litt artig punkt i boka hans. Han skriver at hvis en leder ikke lenger vil være alliert med en
annen leder, så trenger han bare å sende en av sine tjenere bort til den andre lederens hus, hvor da tjeneren kan stå utenfor
og rope opp til balkongen: "My Master repudiates the alliance!" og så løpe av gårde. Det er alt som trengs for
å oppheve en allianse. Og dette skjer hele tiden, ikke sant? Det er mange som går fram og tilbake fra blokker for å
prøve å få mest ut av situasjonen, og det som skjer når mange ledere kontinuerligt tar slike strategiske
valg, valg om hvilken allianseblokk er det best for meg å være alliert i, hvem er det best for meg å
være alliert med, så blir det sånne skifter mellom blokkene. At en blokk får mer makt og en annen mindre, og så fram og tilbake, osv.
Og så blir det to store allianseblokker som er i et sånt skiftende maktforhold seg i mellom.
Dette er det Barth kaller en regularity. Det er et mønster som oppstår fra det at mange folk tar
strategiske valg.
Jeg vært innom dette spørsmålet om hva vi sier er en aktør nå flere ganger, og for Barth (i likhet med Leach), så
er det nokså tydelig. Det å være en aktør er å handle strategisk for egen vinning. Det er å være fritt velgende, i den
forstand at man som personen ikke er bestemt av normer som ligger i en posisjon, på en måte. Den er ikke bestemt av kultur eller
sosial struktur, men man handler istedenfor ut ifra vurderinger om hva som vil være best for meg i min situasjon,
strategiske vurderinger. Men det er likevel mønstre som begrenser handling, det Barth
kaller frameworks. Det som oppstår fra handling, er det Barth kaller regularities. Det som er viktig for Barth er at
disse mønstrene er fra mønstre av handling, og her ser dere at han er veldig forskjellig fra Evans-Pritchard. Evans-Pritchard ser også på mønstre,
(og Radcliffe-Brown), men de anser det for å være mønstre for handling. Radcliffe-Brown skriver blant annet om strukturer, at det er elementer i det som
"fix and make permanent certain types of behavior". Så strukturene er mønstre for handling. For både Leach og Barth er det motsatt, ikke sant? Samfunn er mønstre av handling.
Barth sier: "Organization ... develops from activity". Handlinger er altså ikke funksjonelle, som Evans-Pritchard og Radcliffe-Brown kanskje ville sagt, men istedet genererende.
Dette er noe Barth utvikler mer senere i hans forfatterskap, noe som kalles generativ prosessanalyse.
Jeg skal avslutte med noen videre spørsmål. Dette er noe vi kan plukke opp litt
mer i seminaret. Noe som dere kan tenke på selv. Noen spørsmål her som kanskje utfordrer antagelser i dette aktørperspektivet. Et spørsmål vi kan stille oss er følgende:
Hvor regelmessige må sånne regularities være før de blir regulerende? Så hvis mønstre av handling er det samme hver gang,
at hvis de er veldig rigide, hvis de er veldig regelmessige. Det skjer på den samme måten om og om igjen.
Så begynner det kanskje å ligne litt på det Evans-Pritchard omtalte som struktur, ikke sant? Da begynner det kanskje å se ut som at det ikke er rom for noe
annet enn det regelmessige. Hvis det er veldig regelmessig og rigid så er det kanskje meningsfullt å tenke på dette som noe
som regulerer handling, styrer handling.
Ikke bare at det er et utfall av folks handlinger. Et annet spørsmål er: Finnes det noen måte å vise at folk tar valg,
eller er dette noe som ligger i antagelser som antropologen har? Finnes det måte å si at: "Åja, OK, vi ser at han
gjør dette. Det er en indikasjon. Nå er vi sikre. Dette er et fritt valg". Vi kan tenke oss at
Evans-Pritchard og Barth begge ville kunne sett på det samme fenomenet, og Evans-Pritchard ville sagt: "her ser vi en funksjonell del
av en større helhet". Barth ville sagt: "Her ser vi noen som tar et strategisk valg". Kanskje det finnes noen sikre indikasjoner, kanskje ikke
Det er noe å tenke på. Et par til spørsmål helt til slutt.
Hva skal til for at det ikke lenger er meningsfullt å snakke om valg? Så hvor mye begrensning skal til for at vi
ikke lenger bør snakke om valg? Er det egentlig valg hvis det seneste man har å velge mellom er å underlegge seg en leder eller å sulte? Hvor mye
konformitet og regelmessighet. Hvis vi tar utgangspunktet i at folk tar valg, men at det viser seg at alle gjør det samme hele tiden, kanskje ikke valg er en tilstrekkelig
forklaring. Så dette her kan vi plukke opp i seminar og dere kan også tenke på det selv, og da tror jeg at jeg gir meg for denne uka.