Clifford Geertz kjenner de fleste av dere litt til allerede. Blant annet kanskje fra SOSANT1000 hvor dere leser om hanekampen, og Geertz er i
en litt annen tradisjon enn de fleste av de vi har vært innom. Han er i den amerikanske kulturantropologiske
tradisjonen, og det er vanskelig å overvurdere hvor viktig og innflytelserik Geertz har vært i amerikansk antropologi.
En stor del av amerikansk kulturantropologi i dag har tydelig preg av å være formet av
Geertz og hans symbolske antropologi. De som kom etter Geertz, de som reagerte på Geertz, de som bygget videre på Geertz. Jeg skal starte nå med å snakke om
et sentralt konsept/begrep fra Geertz, nemlig 'thick description'. Så hva er 'thick description'? Det er intet mindre enn det
definerende trekket ved antropologisk skriving og analyse, i følge Geertz.
Thick description er måten antropologer fortolker og analyserer på. Verden er et komplisert sted, folk handler i komplekse sammenhenger. Det er mye
meningstvetydighet. T ing som kan tolkes på mange forskjellige måter i nesten alle slags samhandlingssituasjoner
og thick description er den typen beskrivelse som har som mål å fange opp og gjengi kulturelt livs kompleksitet. Men det som fort kan skje er
at thick description blir et sånt intetsigende, altomslukende begrep som er synonymt med kompleksitet, eller synonymt med detaljerte beskrivelser, tilogmed synonymt med
bra skriving. Så derfor vil jeg prøve å angripe dette temaet litt fra en annen vinkel, og det er gjennom
en kontrast. I tillegg til det vi kan få ut av å se på det Geertz skriver om thick description, så kan vi se på hvordan thick description er
forskjellig fra da 'thin description'.
Jeg trekke her da på en som heter Ted Porter, som har skrevet om thin description. Han er en av de som har påpekt at vårt samfunn,
den vestlige moderniteten setter tynne beskrivelser, tynne fremstillinger ekstremt høyt. Det er verdsatt
ekstremt høyt hos oss. Vi lever i et samfunn hvor tynne beskrivelser er verdsatt nesten overalt da, ikke sant, ekstremt
mye høyere enn kompleksitet. Det er nesten som om det er en sånn kult rundt det tynne. Det som kan uttrykkes enkelt sikkert, og fremfor
alt det som kan kvantifiseres. Vi lever i et samfunn som assosierer tall med klarhet og utvetydighet, og
med noe vi kan stole på, mens vi på en annen side assossierer fortellinger og narrativer med noe subjektivt, noe upålitelig og
noe anekdotisk.
Det at samfunnet setter det tynne så høyt er altså forbundet med hvordan vi tenker om kompleksitet,
usikkerhet og tvetydighet, nettopp det vi er så opptatt av i antropologien. Tykke beskrivelser blir ofte i vårt samfunn
assosiert med noe upålitelig. Det er liksom bare en person sin subjektive tolkning. Mens et tall, på en annen side,
fremstår objektivt. Harde fakta. På mange måter så virker det som vi er et samfunn som prøver å fjerne all
uklarhet og mystikk fra verden. I vår moderne verden verdsettes altså tynne beskrivelser og
det er et sånt paradoks da. Verden er tykk, i og for seg at den er kompleks, meningsfull, rotete, ubegripelig på mange
måter, men moderne samfunn verdsetter tynne beskrivelser høyest av alt. Verden er kompleks, men likevel er det
enkelhet vi assosierer med pålitelig kunnskap.
Det er et kjempeparadoks. Porter skriver her da at: "Why, in a thick world, do economists stride with heads high through the corridors of power, while cultural historians pass along their possibly profound
insights to one another?". Hvorfor, når verden er så tykk og kompleks, er det økonomer vi hører på? For å sette på spissen.
Så det er mange gode eksempler på hvordan vi i vårt samfunn verdsetter tynne beskrivelser og et
eksempel er "the executive summary". Når politikere, ofte folk i lederposisjoner i vårt samfunn, tar beslutninger
så gjør de det så på grunn av rapporter som har en sånn tynn, oppsummerende, enkel, del helt fremst
i rapporten. Der lar dem da unngå å måtte komme i kontakt med alt det
komplekse, studier som ligger bak rapporten.
De leser bare "the management implications" og "the recommendations" og tar en beslutning ut ifra det. Et eksempel, ikke sant.
Det er en stor rapport som har blitt omtalt litt det siste året. En rapport som heter klimakur 2030. Den rapporten er på over 1000 sider. Det ligger en masse
komplisert og usikker forskning til grunn, masse forskjellige prosjekter som hver og en av dem har
masse kompleksitet knyttet til seg. Men den rapporten har også helt på begynnelsen en sånn kort oppsummering,
hvor det fremstilles enkelt og uten kompleksitet, i tall- og graf-form hva som er mulig og veier som
politikerne kan ta. Porter skriver altså at "thin description offers outsiders the opportunity to act and to choose, relying
on knowledge without deep understanding". Det gjør det mulig for folk i posisjoner med makt
å ta beslutninger uten å måtte vite noe av kompleksiteten bak det de tar beslutninger om. Et annet eksempel
er dette: Skog som karbonsluk, og skog tenker jeg på noe som er uendelig komplekst. Det er historie bak en
skog, et stort mangfold av liv, det er mange interagerende prosesser som vi ikke helt forstår, men i
veldig mange sammenhenger i vårt moderne samfunn som blir skog fremstilt slikt, som som tall. Den skogen den er 2.5 tonn CO2
per acre per year. Et annet eksempel på en sånn form for thin description det målingsregimet som vi alle lever innenfor. Og akkurat nå,
og hver eneste dag så er det systemer som prøver å tynne oss ned. Så det er systemer som prøver å gjøre om
både meg og alle dere fra komplekse individer
til enkle tall. Så studenter blir til karakterer, ikke sant? Vi er alle inne i et system som gjør det veldig
vanskelig for oss å ikke delta i denne nedtynningen. På slutten av semesteret så er jeg nødt til å
tynne hver og en av dere ned til en karakter. Til én bokstav, som ikke fanger opp noe av komplekse prosessen som lå
bak dette semesteret for dere. Og når akademikere blir vurdert for jobber blir også vi tynnet ned, ikke sant. Så forskere og all den kompliserte
forskningen blir liksom tynnet ned til, for eksempel et Impact Factor-tall, eller citation-count tall som
skal representere deg som forsker.
Undervisningen blir da gjort til studiepoengproduksjon, tenk på det. Her prøver vi å få til
komplekse ting og det er stor variasjon mellom alle dere og alle oss, og målet mitt og målet vårt er noe kvalitativt og ullent
som det å prøve å gi dere flere midler for å forstå verden rundt dere, og på forskjellige måter. Men i målingsregimene
så blir det tynnet ned til så og så mange studiepoeng produsert. Her er det ingen rom for kompleksitet, ingen rom for individuell variasjon, usikkerhet og tvetydighet. Konteksten som ligger bak tallene er gjort irrelevant.
Hva har disse nedtynningene til felles? Jo, en veldig viktig ting og det er at de tar ting
ut av kontekst. De fjerner kontekst og fremstiller noe helt uten kontekst. Det er nettopp der vi får en sånn veldig fin kontrast til thick description.
Thick description kan sees på som en insistering på kontekstens viktighet.
The wink and the twitch er eksemplet Geertz selv bruker for å illustrere forskjellen mellom thin og thick
description. Geertz beskriver et tenkt scenario med to gutter som begge lukker og åpner opp igjen det høyre øyet.
Det er to tilsynelatende like handlinger, men i det ene tilfellet, for den ene gutten, så er det en involuntary
twitch, altså en ufrivillig øyerykning, og i det andre tilfellet er det et signal til en venn, en intensjonell handling.
Man kan gå lenger, og se for seg at det også er en tredje gutt som også lukker og åpner igjen det høyre øyet. På overflaten akkurat
det samme som de to foregående guttene, men den tredje gutten har ikke den ufrivillige øyerykning og
han driver ikke med signalisering til en venn. Den tredje gutten, det han gjør er å
er å parodiere gutt nr.2.
Så der er det en helt annen mening igjen. Den tredje gutten imiterer og gjør narr av måten gutt nr. 2 blunker med øyet. Så kan man gå enda lengre, og
forestille seg en fjerde gutt som da står foran speilet hjemme og øver på å blunke med øyet for å forberede seg
på å parodiere kompisen sin måte å blunke med øyet. Dette er alle disse fire guttene, og måten de åpner og lukker
øyet på er handlinger som fra ett perspektiv er helt like, fra et tynt perspektiv så er det helt like handlinger. Men fra et annet perspektiv
så er de vidt forskjellig. Fra tykt perspektiv, hvis vi ser på konteksten bak, så er de vidt forskjellige. The wink and the twitch er da
eksempler for vise hvordan man kan beskrive noe enten på tykke eller tynne måter. Med en sånn tynn
beskrivelse ble alle disse praksisene helt like. De er gutter som åpner og lukker øyet.
For å få frem hvordan praksisene er forskjellige, ja da må thick description til. Da må vi tilføre en
kontekst. Så tykke beskrivelser ligger i det å formidle det som skal til for å vite i spesifikke
situasjoner om det var en 'wink' eller en 'twitch', eller en parodi på en 'wink', eller en øvelse på en parodi på en 'wink'. Det ligger altså i spesifikk
situasjonell kontekst, og det ligger også i felles kultur. Alle oss, vi mobiliserer denne type tykk kontekst og
kulturforståelse hele tiden, konstant i vår samhandling. Tilogmed når vi lever veldig mye på nett.
Hvordan gikk det på fredag? så blunkefjes. Hva ligger bak her? Her ligger en ligger en masse felles kontekstuell kunnskap til grunn for at det blunkefjeset gir
mening for mottakeren.
Når jeg mottar en slik tekstmelding så mobiliserer jeg helt uten å tenke bevisst over. Det er en hel masse kunnskap om
situasjonen, om den andre personen, om vår relasjon, vår historie og om andre som eventuelt er involvert, i tillegg sånn felles
kulturell kunnskap om hvordan fungerer tekstmeldingens kommunikasjon. Hva er en emoji osv. Om symboler i seg selv.
Tykke beskrivelser vil si å beskrive dette på en måte som gjør at man forstår det som ligger bak. At man får med seg alt det som gjør at dette
tegnet gir mening. Så hva er det som gjør det meningsfullt for den ene å sende en sånn melding, hva er det
som gjør at det er meningsfullt for den andre å motta? Alle de måtene som dette blir gjort meningsfull. Det må fram for å
få til en tykk beskrivelse. Og det ligger alltid i en kombinasjon av kulturelt delte koder og
spesifikk situasjonell kontekst.
Jeg skal vise dere kjapt et annet eksempel nå, fra komiserien Seinfeld. Der vil dere se nå i dette eksempelet at
karakteren George har fått grapefrukt-juice i øyet og derfor så får han sånn ufrivillig øye-rykning av og til,
og så kommer han til å gå og snakke med sjefen sin og så skjer det noe artig der.
G: "Ouch, you squirted me!" J: "oh, sorry" G: "boy, that stings" Boss: "George, have you seen Morgan?" G: "No" B: "He's been coming in later an later, is there something wrong?" G: "No, not that I know of" B:"Really?"
Well, make sure he signs this. Look George, if there's a problem with Morgan you can tell me" G: "Morgan? No, he is doing a great job." B: "I understand."
Det vi ser er at sjefen til George, personen han interagerer med her, mobiliserer kontekst selv i en situasjon hvor George ikke hadde noen mening bak
øye-rykningen. Og sjefen til George er mottager av det tegner, og vi ser at han tolker noe ut av blunkingen til George.
Han ser at av George blunker og han leter på en måte etter en kontekst som kan gi den blunkingen mening. Dette viser noe som Geertz også er inne på, nemlig at vi er drevet av en sånn aktiv meningssøking i
kommunikasjon og interaksjon. Så hvis vi ser et slikt tegn, som en øyerykning, så vil vi lete etter mulig kontekstuell
kunnskaps som kan gi tegnet mening.
Hvor tykk en beskrivelse er er også kriterie for god antropologi, ifølge Geertz. Han skriver at: "...how can you
tell a better account from a worse one?". Og det er nettopp det med at "whether it sorts winks from twitches and real winks from
mimicked ones.". Det vil også si at koherens ikke er et godt kriterium, sier han. Det er ikke vanskelig å forstå hvem han
kritiserer her. Det er strukturalistene som lager sånne veldig strukturerte koherente
systemer av tegn. Så tykk antropologi har mye av den kulturelle konteksten som gjør oss i stand til å se hva
som er wink og hva som er twitch.
Det er ikke bare hvilken som helst kontekst, det er ikke bare hva som gjør wink og twitch til wink og twitch, men det må være for bestemte
aktører i en bestemt kulturell kontekst. For å forstå handlinger må vi da sette oss selv i en posisjon hvor det er
meningsfullt fra. Det er det som gjør noe til kommunikasjon er de delte kulturelle kodene folk har, og da
må vi da, som antropologer, sette oss i en posisjon hvor vi kan forstå de kodene innenfor den konteksten som
gir det en mening. Så mennesker fortolker da handlinger gjennom symboler i kontekst og symboler meningsbærende, de bærer
med seg delt mening. Og antropologer fortolker menneskers fortolkninger. Og denne fortolkningsprosessen er en form for
kreativ arbeid. Det er en form for kreasjon.
Her kommer det poenget til Geertz inn, med at etnografi, i den forstand kan forståes som en slags fiksjon.
Så en slik gjengivelse av hendelser, sånn som vi ser i tykke beskrivelser, hendelser i den konteksten som gir hendelsene mening
for lokale aktører, det er nødvendigvis en sånn 'piecing together' av forskjellige ting som har antropologen har lært over lengre
tid. Så litt fra tidlig feltarbeid, litt de har plukket opp her, litt jeg fikk med meg der borte, litt jeg husker gradvis av å
henge med disse over en lengre periode, ikke sant. Og så plukker jeg sammen det og 'piece that together' slik at dette
gir meg en kontekst som noe hendelse kan gi mening i lys av. Etnografi da i den forstand er ikke en "conceptual manipulation of
discovered facts". Det er ikke noe vi finner der, det er ikke noe vi oppdager. Det er heller
en konstruksjon og noe vi aktivt må sette sammen. 'Our own construction', og der er "our own construction of other people's constructions.".
Det handler om de lokales forståelse og deres kulturuttrykk er da også nødvendigvis fiktive på nøyaktig samme måte.
Våre fremstillinger er fiktive fordi de tar litt herfra og litt derfra og setter det sammen til noe som gir mening, og i akkurat den samme forstanden så er en aktørs egne fremstillinger
og fortolkninger fiktive. De er også sånn 'piecing together' av ting fra her og her og her. Så vi konstruerer
som antropologer, og de konstruerer, de vi gjør feltarbeid med. Så vi konstruerer og det vi konstruerer det er konstruksjoner av deres
konstruksjoner. Og så er deres konstruksjoner, jo det er også konstruksjoner av andre folks
konstruksjoner igjen. De fortolker det andre folk har konstruert, som igjen er konstruksjoner av andre folks konstruksjoner. Implikasjonen av dette her er
at du vil aldri komme fram til en mer grunnleggende sannhet nedenfor eller bakenfor alle fortolkningene.
Dette er tydelig fra forskjellig fra strukturalismen, ikke sant. Levi-Strauss som mente nettopp det at vi kan komme fram
til et sånt universelt grunnfjell på et vis som har rot i en universell mental struktur. Geertz sier i kontrast til dette: Det finnes ikke noe
grunnleggende universell struktur for tenkning, det er bare tolkninger. Du kommer aldri ned til noe mer grunnleggende.
Så kultur, sier Geertz, er "webs of significance man himself has spun". Hva betyr det? Jo, først kan vi ta utgangspunkt i hva det ikke er. Geertz nevner flere
kjente kulturdefinisjoner fra tidligere antropologi. For eksempel har E. B. Tylor en definisjon som sa at kultur
var "a most complex whole". Dette var alt for vagt og omfattende i mener Geertz. Han vi ha noe mer presist. Noe mer avgrenset. Geertz nevner også et
kjent kulturkonsept, nemlig "the minds and hearts"-konseptet om kultur. Og det er et begrep om kultur som noe som eksisterer som en slags kognitiv struktur i hjernen. Det er i "the mind", i hjernen. I kontrast til dette mener Geertz
at kultur er noe felles, noe offentlig og noe vi deler mellom oss. Det er noe som er mellom oss, ikke i hjernen på enkeltmennesker.
Det er noe ligger i mening som er delt og felles. Så Geertz sitt kulturbegrep 'webs of significance', det er altså et kulturbegrep som leder antropologer til å se på offentlige kulturuttrykk. Det leder oss i retning av noe
spesifikt. Det leder oss i retning til å se på, sånn praktisk sett når vi drar og gjør feltarbeid, så vil vi med et
Geertziansk kulturbegrep, vi vil dra for å se på det og gjør offentlig. Det er i offentlige ting at kulturen er å finne. Så dette er
nyttig konsert nettopp fordi det styrer vår oppmerksomhet inn på noe heller enn noe annet. Og det er også et kulturbegrep
som styrer oss mot å forholde oss til det vi studerer på en bestemt måte. Det er et fortolkende kulturbegrep. Det er et begrep som
hjelper oss å lete etter mening, ikke til å sammenligne ting, ikke å klassifisere, men å prøve å
forstå og fortolke i lokal meningsgivende kontekst.
Så kultur er altså noe som former hvordan mennesker ser på, tenker på, føler om, og handler i verden de lever i. Så vi
tenker alle innenfor sånne meningsnett. En veldig kjent kritikk av Geertz går på det som har vært
sagt av en som heter Bob Scholte, som forøvrig bare er kjent for akkurat dette her. Det er ingen som husker Bob Scholte fra noe annet enn denne lille setningen om Geertz.
Bob Scholte sa nemlig at "few do the actual spinning". Geertz sier at kultur er meningsnettverk som vi alle er med på å spinne.
Bob Scholte sin kritikk var at det er veldig veldig få som egentlig er med på å spinne nettverket. De fleste
er bare fanget. Dette er en kjent maktkritikk av Geertz. Det er en kjent innvending mot Geertz, at han er nokså lite
oppmerksom på makt.
Og nettopp dette gir oss en god overgang til Bourdieu som også kommer med et sånt maktperspektiv på symboler. Det finnes et triks med å lese Bourdieu.
Han er kjent for å skrive veldig innviklet, men det dere kan gjøre er å prøve å fjerne alle innskutte
leddsetninger, alt fyll og lete etter der han starter en tankerekke, og så prøve å hoppe fram til
der han fullfører denne tankerekken. Og så kan dere sitte igjen med nokså enkle og konsise påstander, sånn som den her. "The
ideological systems reproduce social classes.". Altså det ideologiske systemet reproduserer klasser og klasseforskjeller.
Og nettopp dette er kjernen. Så symbolsystemer er egentlig, sier Bourdieu, ideologiske systemer som
reproduserer sosiale forskjeller og hierarkier.
Med andre ord: det som fremstår som et meningsnett, et kommunikasjonssystem, er egentlig et dominansmiddel.
Så vi må prøve å oppdage makt der makten fremstår mest usynlige, sier Bourdieu. For det er der den virker, der den
har virkninger uten at folk merker det. Så det er der vi må lete for det er der folk ikke vet at den finnes. Et slikt sted hvor makt virker men fremstår som usynlig
er i symboler og kommunikasjonssystemer. Altså i meningsnett som virker som om de er nøytrale, delte
kategorier og assosiasjoner som muliggjør kommunikasjon. Disse er egentlig dominanssystemer, og det er der vi må lete etter makt. Bob Scholtes, som jeg nevnte, sa "few do
the actual spinning". Bourdieu kunne kanskje sagt noe sånn som alle er med på å spille det nettet som holder dem nede.
Vi bidrar til vår egen symbolske undertrykkelse. Makten er på sitt mest usynlige og mest virkningsfulle
når de på toppen ikke trenger
å spinne meningsnettet nettopp fordi de på bunnen som er fanget når de aktivt fortsetter å spinne det
meningsnettet som holder dem nede.
Så Bourdieu snakker om symbolsk makt, så det som virker som kommunikasjonssystem er egentlig dominansmiddel og det er ikke en
direkte form for makt, men det er makt som virker gjennom symboler. Vi kan bruke mat som eksempel, og kunne brukt mye annet også. Alt det vi
har preferanser om er gode eksempler å justere Bourdieu sine teorier med. Så hva slags klær du bruker, hva slags musikk du liker, hva
slags bøker du leser, film og alle sånne ting. Hva kan vi tenke oss at disse matrettene her symboliserer? Hva betyr disse? Hva står de for?
Hva kommuniserer disse her? Jeg tipper at vi alle har en del felles assosiasjoner med disse tingene.
Frossenpizza og Tuborg, f.eks.
det er ikke fancy mat. Det er kanskje litt folkelig, kanskje vi tenker at det er noe upretensiøst. Kanskje noen vil si litt harry.
Mens surdeigsbrød og mikrobrygget øl det er kanskje noe vi assosierer mer med sånne hipstere. Kanskje unge
voksne som jobber i start-up og bord i hippe leiligheter på Grünerløkka. Så kanskje vi har en del sånne felles
assossiasjoner med disse tingene her. Første steg vil da være å si at dette er symboler som virker
som et kommunikasjonsmiddel, ikke sant? Så vi har delte assossiasjoner med disse symbolene og det gjør at vi må kommunisere. Så hvis jeg drar på
fest hos venner og tar med en masse sånn mikrobryggeriøl, da kommuniserer noe med meg selv og det mulig
fordi vi har delte assosiasjoner med disse symbolene. Men det holder ikke, sier Bourdieu, disse
symbolene her er ikke kun kommunikasjonsmidler,
og det å bruke disse symbolene, det er ikke først og fremst en kommunikasjonshandling. Dette er
ikke uskyldige symboler. De er alle med i prosesser som innebærer dominans.
Å spise surdeigsbrød og å drikke mikrobryggeri-øl er en dominanshandling forkledd som en
kommunikasjonshandling. Det er en symbolsk handling, men det er en symbolsk handling som har som effekt å reprodusere hierarkier
dominansforhold i samfunnet. Det er det samme med å spise frossenpizza og å drikke Tuborg, ikke sant. Ideen her
er at de som har lav klasse i samfunnet også er med på å reprodusere den delen av symboler som holder
dem nede. Og en sentral del av denne prosessen er at dominanssystemene, altså det systemet som sørger for at de som
har mye makt i samfunnet fortsetter å være i den posisjonen, det systemet er forkledd og det er et dominanssystem
som er forkledd som et kommunikasjonssystem. Så det er hierarkiets forkledning, det er nettopp det at det er forkledd, det er det som gjør at det
kan opprettholdes enklere. Og
habitus som mange av dere sikkert har hørt om, er et nyttig begrep her, og Bourdieu er veldig kjent for dette begrepet. Jeg tror kanskje ikke han nevner det i den korte teksten dere leser. Men han skriver allikevel om
ting som han i andre tekster kaller for habitus. Vi kan se på habitus nettopp som dominans-
systemets forkledning. Og det er en ekstremt god forkledning. Habitus er dine kroppsliggjorte og internaliserte
vaner og preferanser. Det ligger i måter å te seg på, det ligger i preferanser og smak, det du liker, det tenker på som din smak, det ligger i dine kroppsliggjorte vaner. Det er ikke bare i hva du liker å
spise, men også hvordan du spiser, ikke sant? Du kommunisere noe om du er i høy eller lav økonomisk klasse med hvordan du bruker bestikk osv...
Tenk på sånne ting. Og så ligger det også i tankemønstre. Alt dette her kommuniseres gjennom symboler. Og det er ting som vi har
inkorporert i oss selv, i vår identitet, i våre kropper, ikke sant? Det er hvem jeg er og hvem jeg tenker på meg selv som.
Og det kommer til uttrykk i mine preferanser og hvordan jeg bruker kroppen og hvordan jeg ter meg og i min smak.
Bourdieu skriver et annet sted, i en bok som heter 'Distinksjonen' at "People have taste for what they are condemned to". Det han sier her er at folk utvikler preferanser
som passer til den posisjonen i hierarkiet de er fanget i. Din habitus, dine vaner, preferanser og
væremåter, de har du fordi du befinner deg et sted i klassehierarkiet i samfunnet. Det er derfor du foretrekker Tuborg. Men
det at dette har blitt integrert i deg som noe du tenker på som dine egne preferanser, det er noe som skjuler det faktum at
dette er basert på klassehierarkiet. Du har vaner og preferanser som passer til at du er
arbeiderklasse f.eks. men det at du tenker på dem som dine vaner og preferanser gjør at dominansfunksjonen i denne prosessen blir skjult.
Og det at du tenker på symbolene som uttrykker dine preferanser gjør akkurat det samme, ikke sant?
Så de skjuler dominansfunksjonen. Når jeg kommuniserer noe av meg selv gjennom symboler så er det som egentlig skjer, i følge Bourdieu,
er det at jeg bidrar til et hierarki, at et hierarki opprettholdes, gjennom at jeg tildekker dominans-
prosessen. Symbolsk kommunikasjon er en form for dominans og det at vi opplever det som kommunikasjon og
ikke dominans, det er med på å skjule at det egentlig er dominans.