Hei! I denne tredje videoen skal vi se litt på hvordan postkolonialismen og representasjonskrisen førte til
at man begynte å stille spørsmålene med begrepet kultur, og vi skal gjøre det gjennom å se litt nærmere
på teksten til Lila Abu-Lughod. Kulturbegrepet er et begrep som mange antropologer har brukt og som mange assosierer med antropologi. Det
Lila Abu-Lughod gjør er liksom å ta utgangspunkt i dette kulturbegrepet og hvordan det har blitt brukt i
antropologien, og stiller spørsmål ved hvilke maktaspekter som ligger i selve kulturbegrepet, altså begrepet om
at det finnes ulike kulturer der ute. Kulturbegrepet har jo vært antropologiens nøkkel-virkemiddel, sier Abu-Lughod,
for å skape annerledeshet. Altså for å liksom forklare at folk er forskjellige verden over så har man brukt
kultur som et forklaringsverktøy for å si: jo det skyldes at de har ulike kulturer. Det hun da
påpeker er at det begrepet der innebærer et sånt uunngåelig dominansforhold. Det å tenke om folk på
den måten der, på annerledeshet på den måten der, det innebærer nødvendigvis et dominansforhold.
Noe av dette argumentet her kommer fra en Feministisk teori
og også da Abu-Lughods erfaring med det som hun selv omtaler som "halfie", at hun er en sånn amerikansk-
palestinsk antropolog og tilhører både den angloamerikanske akademiske
tradisjon men har også dype røtter der hun forsker. Det som både Feministisk teori og mange av disse som hun omtaler som "halfie"-antropologer
erfarer er at forskjell og det å tenke forskjeller mellom kategorier nesten alltid
innebærer en eller annen form for dominansforhold mellom de. Dette er noe som kommer veldig mye fra
Feministisk teori, som nevnt,
med forholdet mellom menn og kvinner. Det å tenke kategorier som "menn og kvinner" er det mange feminister som
påpeker at innebærer nødvendigvis at man også opererer med en slags form for dominansforhold mellom disse to
kategoriene, der en blir ansett som dominerende. Ideen om forskjeller, ideen om kulturell forskjell kan på en måte smugle
inn en ide om hierarkier og maktforhold og ujevne maktrelasjoner da. Et annet poeng som kommer veldig mye
utifra både Feministisk teori men også i ..?.. og andre erfaringer, er det man kaller situert kunnskap.
Altså det poenget at hva man ser avhenger av hvor man står. Det som man kanskje før hadde gjort var liksom å
tilnærme seg
å beskrive kultur fra et tilsynelatende nøytralt ståsted. F.eks. når dere leser Evans-Pritchard som en kontrast, så
ser dere at den fremstillingen som Evans-Pritchard gir av Nuer-samfunnet ikke er fra ett spesifikt ståsted, men er et
generalisert ståsted, altså et sted utenfra som man ser på som nøytralt og objektivt. Det
veldig mye Feministisk teori jobbet med var å påpeke at kunnskap og kunnskapsproduksjon alltid
er situert. At den kunnskapen som blir produsert, både blant informanter men også blant antropologene,
er knyttet til hvilket ståsted man har, hvor er det man står i et samfunn. Det betyr da at man
ikke lenger kan
tenke om kultur fra et objektivt ståsted, men at man alltid tilnærmer seg de man studerer
fra et spesielt utgangspunkt. I det så ligger det også en motstand mot alle former for
essensialisering og generalisering. Dette var også noe som vi diskuterte i forelesningen om Feministisk teori,
der man begynte å stille spørsmål ved om man hadde operert med sånne essensialistiske forståelser av for eksempel
hva en kvinne er, eller hva en mann er, og at man hadde en tendens til å generalisere da. F.eks. alle kvinner globalt som en kategori. Veldig mye av den sene feministiske teorien begynte å stille spørsmål ved, både når det gjaldt kjønn men også andre kategorier.
I det lå det også da en motforestilling mot ideen om at
kulturer var sånne avgrensede heler. Man hadde tidligere i antropologien vært veldig opptatt av å studere
samfunn som sånne helhetlige systemer som var relativt avgrensede, men veldig mye av den litt seinere antropologien
stilte spørsmål ved akkurat dette, som vi har sett med boka til Eric Wolf f.eks., men også Asad som påpeker også at man kan ikke studere samfunn som
avgrenset. De henger sammen med hverandre, ofte i ganske globale forbindelser. Så Lila Abu-Lughods artikkel er en
artikkel som tar utgangspunkt i denne debatten her, og som prøver å gi oss noen andre måter å skrive
om de man studerer, som ikke tar i bruk kulturbegrepet. Kulturbegrepet
har noen fordeler, sier Lila Abu-Lughod. For det første så denaturaliserer det forskjeller som vi har snakket om
tidligere. Nemlig det at de forskjellene som folk observerer rundt omkring i verden, i hvert fall i veldig tidlig antropologi, hadde hatt en tendens til å se på disse forskjellene som naturlige. Så
begynte man å stille spørsmål ved det, og å se på hvordan disse forskjellene var kulturelt konstruerte.
I det, mener da Abu-Lughod, så ligger det en ganske klar fordel ved at man ser at kultur er noe som læres og at kultur da også kan endres. Det kan læres på
nye måter. Sånn sett så har kulturbegrepet noen åpenbare fordeler med at det bidrar til å
denaturalisere forskjeller.
Men med slik kulturbegrepet også er blitt brukt, så har det også noen klare ulemper. Nemlig at det på den ene siden har
en tendens til å fryse forskjeller, som ved å si at de er sånn og vi er slik. Det har også en tendens til
å overdrive koherens, altså det man omtaler som en kultur blir sett på som at det henger sammen, at
alle er enige om det samme, at det liksom utgjør ett enhetlig system. En annen ulempe med kulturbegrepet er det at det har igjen en tendens til å se på
samfunn som sånne avgrensa enheter. Hvis du snakker om Ilongot-kulturen, som f.eks. Rosaldo, så antyder man på en måte at det som angår de
er det som foregår i dette samfunnet og bare det. Og ikke
andre prosesser som foregår andre steder i verden, eller at det er noen forbindelse mellom disse samfunnene. Det
Abu-Lughod gjør i sin artikkel er det å si at: Nei, vi må egentlig ikke ta som utgangspunkt at kultur er liksom alt som kan forklare alt.
Vi må snarere skrive mot kulturbegrepet, og kan man gå vekk ifra kulturbegrepet? Hun prøver å se på liksom
det mangfoldet og de mange ulike perspektivene, mange ulike ståsteder som folk verden over lever i. Hvordan
kan man da skrive mot kultur? Hvordan kan man skrive om de man studerer uten å ty til ideen om at de tilhører en
kultur, for eksempel. Jo, det gjør vi gjennom tre ulike strategier.
Som er: Teoretisk, substansielt, og tekstlig. Jeg skal gå gjennom akkurat disse tre. Det hun mener med 'teoretisk' er at man har begynt å gå bort ifra å se på kultur
som noen systemer, regler, strukturer, til å studere heller praksis, altså å se på det folk faktisk gjør.
Dette har jo også da en ganske lang tradisjon, som dere har lært nå i antropologien, helt i fra den prosessorienterte antropologien som utviklet seg på 50-tallet, men dette er noe som man stadig vekk har måttet påpeke da, at en måte å
komme vekk fra kulturbegrepet på er å se på det folk faktisk gjør. En viktig inspirasjon her er Pierre Bourdieu, som dere
også har vært inne på tidligere,
som istedenfor å se på regler, modeller og kultur som tekst, altså noe som på en måte legger premisser for
folks handlinger, så mener Bourdieu at man skal se på alle de motsetningene som finnes i et samfunn, på de ulike strategiene som folk følger,
de ulike interessene, og på den mer sånn improvisasjonsmessige måten å være i verden på. At man liksom prøver seg litt
fram og at man ikke er helt sikker på hva man gjør osv.. Og at en del av disse reglene og modellene som antropologer hadde fokusert på tidligere, som de hadde prøvd å 'hente ut' i fra de kulturene de studerte,
var i mange tilfeller egentlig bare sånne 'post-hoc' rasjonalisering av handlinger, altså noe man brukte for å forklare handlinger etter man hadde gjort dem.
Det å se på hva folk faktisk gjør var en måte å komme vekk i fra ideen om kultur som noe som
på en måte styrer handling, og kultur som et sånn system som finnes der ute. En annen måte, sier Abu-Lughod, er å fokusere på diskurser. Diskursbegrepet er et litt sånt vanskelig, mangfoldig begrep, men som ofte knyttes til den franske
filosofen Michel Foucault, som også hadde en komplisert og kompleks forståelse av det, men helt enkelt kan vi si at det handler om måter å snakke og
tenke på, som har da praktiske effekter. Altså måter å tenke om verden på, måter å snakke om verden på, som på en måte manifesterer seg i det folk faktisk
gjør, og hvordan man bygger opp hele verden egentlig.
Disse diskursene har klare maktmessige implikasjoner. Hva er ansett som legitim kunnskap f.eks., hva er det skaper ulike subjektposisjoner i et samfunn. Men diskursbegrepet
er også et begrep som har blitt brukt for å si at det finnes mange forskjellige måter å tenke og snakke på innenfor et
samfunn. Så du har liksom den medisinske diskurs om kropp da f.eks.,
som snakker om kroppen på en spesiell måte. Du har kanskje og en sånn symbolsk diskurs, og du har mange sånne ulike
diskurser i et samfunn, og det å identifisere disse ulike måtene å snakke om ting, å tenke om ting på
i et samfunn, så får du fram dette mangfoldet som taler mot ideen om kultur som et enhetlig
system. At alt henger godt sammen.
For det er ikke nødvendigvis sånn at disse ulike diskursene henger veldig godt sammen, og i mange tilfeller
så snakker de også mot hverandre, de er kontradiktoriske. Så det å fokusere på praksis og diskurs er med på å åpne opp dette kulturbegrepet som har en tendens til
å være statisk og enhetlig. Det er liksom de teoretiske tilnærmingene til å skrive mot kulturbegrepet da.
En annen måte å gjøre dette på er å se på andre ting enn det man har gjort før, og der kommer man inn på dette her med forbindelser, å se på
hvordan de samfunn man studerer også henger sammen med andre samfunn rundt da. Så det å gjøre det betyr at man går bort i fra ideen om
kulturene som sånne avgrensa enheter, og se på hvordan vi er forbundet med hverandre. Det kan være i form av kolonialiserings-
relasjoner eller også (som vi skal komme inn på i neste forelesning)
globalisering. Men ikke nødvendigvis bare det også, fordi at man ble etterhvert oppmerksom på at en del av de samfunnene som man hadde studert som sånne avgrensede enheter i mange tilfeller ikke var det. Det hadde aldri vært det.
At det egentlig var mye mer forbindelser og konflikt mellom kulturer og samfunn som man tidligere hadde antatt å være avgrensede og relativt isolerte. Her ser man da åpenbare paralleller
til Eric Wolf og Asad sine artikler. Man fikk også gjennom det et sterkere fokus på historie og hvordan de samfunnene man studerte var formet av mer vidtrekkende
historiske sosiale prosesser. Det
pleddet som Abu-Lughod legger vekt på er hvordan man kan skrive mot kultur, mot kulturbegrepet gjennom sånne tekstlige virkemidler.
Og det hun prøver å fremme her er det som omtales som 'ethnographies of the particular'. Dette går rett i mot denne ideen om generalisering, som hadde en tendens til å skape et bilde av koherens; at
ting henger sammen i et sånt enhetlig system, ideen om homogenitet; at alle i et samfunn tenker
relativt likt, og fremstillinger av samfunn som løsrevet fra tid og sted.
Sånn som The Nuer til en viss grad er, hvor det ikke fremstår så veldig tydelig at dette foregår på et
spesielt tidspunkt i historien.
Istedet, sier Abu-Lughod, så bør man begynne å ikke fortelle sånne generelle historier om et samfunn, men spesifikke historier om spesifikke folk. Gjennom det
så kan man liksom få frem kompleksiteten og mangfoldigheten og kanskje også mangelen på koherens eller de
kontradiktoriske aspektene ved folks liv. Som Abu-Lughod påpeker, så er det ikke nødvendigvis sånn at alt i alles liv henger
veldig tett sammen. I mange tilfeller er livene veldig mye mer komplekse enn som så. Det ene som skjer da er at du klarer å vise at
for eksempel typologier og kategorier,
som man har brukt i antropologien, er noe som gjerne antropologer har konstruert satt sammen. Som for eksempel
begrepet 'polygyni', altså flerkoneri. I tidligere antropologi hadde man skrevet at disse folkene de er polygyne, de praktiserer polygynt ekteskap. Og så liksom antar at polygyni er sånn og sånn.
At alle polygynske ekteskap er nogenlunde like da. Det Abu-Lughod sier er at gjennom å fortelle sånne
spesifikke historier om spesifikke folk, så får du liksom frem hvordan det er å leve for eksempel i et polygynt
ekteskap, og hvordan det ofte ganske forskjellig for forskjellige folk. Så snarere enn å skrive at dette og dette
folket er polygynt så kan du gå inn å fortelle historier til kanskje en eller flere av kvinnene
som lever i polygyne ekteskap, og så prøve liksom å nøste opp i hvordan dette faktisk er for
disse spesifikke folkene, altså disse partikulære folkene. Det du får fram da er hvordan sosialt liv faktisk foregår, altså
ikke hvordan systemet sier at det er, men hvordan det faktisk foregår. Da får du
gjerne fram hvordan folks liv er mye mer komplekse enn det man kanskje hadde hatt tidligere.
Mye mer foranderlig og skiftende, mye mer kontradiktoriske, og hvordan de da endrer seg over tid. Og du får kanskje fram bedre hvordan
sånne makroprosesser som skjer ofte globalt, eller i de forbindelsene folk har til andre steder i verden, hvordan sånne makroprosesser nedfeller seg
i folks faktiske liv, og hvordan de faktisk utspiller seg i folks faktiske liv. Så du får en bedre kobling mellom disse
makroprosessene og mikroaspektene med de. Hvordan de faktisk skjer gjennom folks faktiske liv. Det er det Abu-Lughod
legger i begrepet å 'skrive mot kultur', både det å ha nye teoretiske innfallsvinkler til å studere sosialt liv
gjennom å se på forbindelser, og å se på nye temaer, og gjennom å skrive på nye måter. På den måten så oppsummerer Abu-Lughod egentlig veldig mye av de tradisjonene
som vokste frem ut av postkolonialismen og representasjonskrisen. Så bare for å oppsummere litt kort, så kan man si
at postkolonialismen og representasjonskrisen handler om et økende
fokus på maktforhold og på 'the politics of poetics'. Det handler da om de problemene som ligger i antropologiens forhold til de vi
studerer, og de forsøkene på å bøte på dette gjennom å eksperimentere med nye skriverformer, men også nye ting å
studere, nye begreper å relativisere, og også studere nye ting som for eksempel forbindelser. I bunn av dette
ligger det en kritikk av kulturbegrepet som på mange måter hadde ligget til grunn for veldig mye av
antropologien helt fram til denne tida. Det er altså kultur som sosial organisering, kultur som en form for
mental struktur, eller kultur som et symbolsystem.
Denne kritikken til Abu-Lughod rammer alle disse ulike tidligere kulturbegrepene på ulike måter. Veldig mange av de tingene
som vi har studert nå tilhørte jo antropologien fra 1970-tallet og utover 80- og 90-tallet, kan man
kanskje si. Veldig mange av disse debattene og problemene
som ble påpekt på denne tiden her er noe som man ikke har løst en gang for alle, og som fremdeles diskuteres veldig mye i dag.
Antropologien er jo et fag som er veldig veldig refleksivt og som har veldig mye fokus på seg selv, og utfordrer hele tiden seg selv og dets relasjoner til
til de man studerer.
I senere tider, helt opp i nyere tider nå, så har det blomstret opp en ny debatt som ligner veldig mye på dette som kalles 'dekolonialiseringsdebatten'. Det handler om hvordan man i akademia generelt hvordan man kan motvirke disse vedvarende koloniale maktrelasjonene.
Det skal vi ikke snakke mer om nå, men det er noe som vi kommer til å ta opp på den nest siste forelesningen. Jeg bare nevner det nå slik at dere kan se noen klare forbindelser der. Da har vi vært gjennom de
viktigste momentene når det gjelder postkolonialisme og representasjonskrisen, og det vi skal se på neste gang er tre begreper som
kom til å dominere veldig mye av antropologien på 1990-tallet og litt framover på 2000-tallet, nemlig globalisering, fenomenologi og nettverk. Det tar vi da i neste forelesning og så kan dere sende inn spørsmål til meg fram til
søndag og så møtes igjen på mandag