Hei! Denne gangen her skal vi se nærmere på en del av antropologiens historie som gjerne omtales som
postkolonialismen og representasjonskrisen. Som vi skal se så var det noen debatter som utviklet seg i kjølvannet av
avkoloniseringen av verden som skjøt fart som fra 1960-tallet og utover, grovt sett. Denne
utviklingen var med på å forme antropologien på veldig mange forskjellige måter. Antropologien ble stadig mer
oppmerksom på hvordan de samfunn som antropologer studerte var innvevd i globale maktforhold. Det
var det ene. Man ble også mer og mer kritisk til den måten som antropologer hadde bidratt til disse
maktforholdene.
Og hvordan de til en viss grad også videreførte disse maktforholdene gjennom måten antropologer tenkte og
analyserte kultur, men også hvordan de skrev om andre folk. Og så skal vi se på hvordan antropologer begynte å
eksperimentere med nye måter å skrive på, og nye måter å tenke om kultur og samfunn på, som et forsøk på
å bøte på disse maktforskjellene. Så i dag har vi tre videoer som tar for seg ulike aspekter ved disse
debattene her. Først har vi denne her som vil gi litt bakgrunn for debatten og jeg skal komme inn på
teksten dere har hatt av Talal Asad. Så har vi en video der vi skal ta for oss dette som kalles representasjons-
krisen, hvor vi skal se på teksten til Marcus og Fischer og artikkelen til Michelle Rosaldo. Til slutt
så avslutter vi med en video hvor
og vi ser nærmere på kritikken mot selve kulturbegrepet, og hvordan det kom til uttrykk i teksten til
Lila Abu-Lughod. La meg først knytte litt tråder til forrige ukes tema, nemlig feminisme og antropologi. I den forelesningen
tok vi for oss den historiske utviklingen av feminisme i antropologifaget, og så på hvordan
antropologien hadde beveget seg fra i første omgang til å stort sett være et fag der menn studerte andre
menn, til å etterhvert bli opptatt av også kvinnenes rolle i de samfunnene man studerte. Det er det som gjerne
omtales som antropoligen om kvinner. Så begynte man etterhvert å stille spørsmål ved disse kategoriene som
'mann' og 'kvinne' for eksempel, om det var universelle kategorier. Og man begynte å
se på de kulturelle konstruksjonene av disse kategoriene, og så på hvordan de var forskjellige verden
over. På 1990-tallet så utviklet seg det som gjerne omtales som Feministisk antropologi, som
ikke bare tok utgangspunkt i at kategoriene 'mann' og 'kvinne' var kulturelle konstruksjoner, men stilte
spørsmål ved slike kategoriseringer, slike 'dikotomier', altså sånne todelte par/todelte kategorier, som f.eks mann og
kvinne. Man begynte også å studere kjønn som noe som folk utøvde i praksis, som gjerne
omtales som et performativt perspektiv på kjønn. Et annet viktig aspekt ved den type Feministisk
antropologi var begrepet 'interseksjonalitet'
Med interseksjonalitet så mener vi hvordan ulike former for sosial differensiering henger sammen. Slik
man ofte ser, at for eksempel kjønnsforskjeller, kjønnsdifferensiering ofte henger sammen med andre
former for differensiering, som for eksempel klasse, rase, eller andre former for sosial differansiering. Så er det gjerne sånn, påpeker disse feministiske antropologene, at diskriminering innefor én av disse formene for differansiering
ofte også innebærer diskriminering på de andre kategoriene. F.eks. at kvinne og mann overlapper med andre
former for diskriminering. Noe av hensikten til
veldig mye av den feministiske handler om å denaturalisere forskjeller. Det
vil si at man var skeptisk til hvordan, f.eks. skillet mellom kvinne og mann, og de kjønnsrollene
som er knyttet til det, ofte i mange samfunn fremstår som naturlig for
folk, og at noe av antropologiens rolle var å se på hvordan disse tilsynelatende naturlige kategoriene egentlig var kulturelle og
sosiale konstruksjoner. Det lå jo et viktig sånt maktaspekt i det, å prøve å gjøre noe med kjønnsdiskriminering, for eksempel, gjennom å vise til at denne
kjønnsdiskrimineringen er ikke naturlig men er et produkt av sosiale og kulturelle konvensjoner og struktur. Det var også en del
av denne feministisk antropologien som dreide
fokuset mot, ikke bare kjønn som sånne abstrakte kategorier, men også mot kroppens rolle i dette. Hvordan f.eks.
maktstrukturen nedfelte seg i folks kropp og kroppsadferd. Men som vi så på i Scheper-Hughes og Lock sin artikkel så var det veldig mange ulike nivåer
som kroppen kunne studeres igjennom. Trenger ikke å gå gjennom det i detalj, for det
snakket vi om sist. Men det altså da de hovedmomentene fra forrige ukes modul. Det som vi var så
vidt inne på da, var også en del av denne debatten her. Den handler hvorvidt det ga mening å snakke om
kvinner som en universell kategori. En del av den Feministisk bevegelsen handler jo nettopp om at kvinner
verden over måtte forenes,
og det var gjennom denne globale kvinnelige solidariteten at man felles kunne skape en slags form for motstand mot kjønnsdiskriminering verden over.
Men det ligger jo da i ideen om et kvinnelig fellesskap, et globalt kvinnelig fellesskap, ligger det da en idé
om at kvinner i bunn og grunn er det samme overalt. Men så ser vi da at en del av antropologien om kjønn
hadde stilt spørsmål ved akkurat disse tingene her. Gir noe mening å snakke om et kvinnefellesskap når
det å være kvinne i USA er ganske forskjellig fra det å være kvinne i Angola for eksempel. En
teoretiker som dere ikke har på pensum, men som var ganske viktig likevel, var Judith Stacey som
skrev en ganske radikal artikkel som heter: "Can there be a feminist ethnography?"
Hun antyder egentlig gjennom tittelen at hun er ganske skeptisk til akkurat det. Fordi at det å
være kvinne, og forsåvidt også det å være mann, er jo noe som defineres på forskjellig måter i forskjellige samfunn, og det
er ikke dermed gitt at vestlige feministers politiske program er noe som nødvendigvis kvinner verden over
omfavner. Det er klart at noe av fokuset på dette kvinnelige, felles kvinnelige, globale kvinnelige kan man kanskje si,
på mange måter overskygger en del av disse andre formene for sosial differensiering og diskriminering
som ligger som
en del av den globale orden. Og her kommer begrepet om interseksjonalitet inn. At fokuserte man for mye
på at kvinner har et eller annet felles verden over, så overskygger kanskje det også det faktum at det finnes
andre former for ulikhet innad, mellom kvinner. Slik som vi ser på venstre side her med Margaret Mead, som snakker med
sine informanter. Det er klart at på en måte så kan man se på dette her som en kvinne som snakker med en annen
kvinne, og at det er en eller annen form for fellesskapsbond der da, men det som man kanskje da glemmer er at her er en veletablert akademisk kjendis, kan man kanskje si, nemlig Margaret Mead og noen kvinner som kanskje
ikke har lignende muligheter, f.eks. økonomisk. Det var noe av Judith Stacey's argument; at man
skal være litt forsiktig med å antyde at det finnes en slags felles kvinnelighet verden over som man kan beskrive
gjennom etnografi, og at man bær være oppmerksom på de maktforhold som uansett foreligger for eksempel også da mellom feministiske
antropologer og de kvinner eller andre folk de studerer. Og det bringer oss inn på dagens tema, fordi vi
skal snakke litt om antropologi og makt. Nå er det jo ganske vanlig når man forteller antropologens historie å
knytte den ganske tett opp til kolonialismen. Den vanlige fortellingen er gjerne det at
antropologien den bidro sterkt til kolonimyndighetene og det var ofte da antropologer som bisto kolonimyndighetene
med kunnskap om de folkene som kolonimyndighetene styrte over. Dette utdraget
som dere ser her er fra Malinowski som skrev en artikkel som heter "Practical Anthropology", en relativt ukjent artikkel av Malinowski men der sier han at: "Scientific knowledge on... problems is more and more needed by all practical men in the colonies.
This knowledge could be supplied by men trained in anthropological methods and possessing the anthropological outlook..."
Som vi ser her så var en del av antropologiens rolle å bidra med kunnskap som er nyttig for kolonimyndighetene.
Som vi ser til venstre her, en dere har lest en del av allerede, nemlig Evans-Pritchard. Boka hans om Nuerne er en bok hvor det nevnes i en bitteliten bisetning i begynnelsen av boken at d ette arbeidet er gjort på bakgrunn av et oppdrag
fra de engelsk-sudanesiske kolonimyndighetene. Utover det så er det veldig lite i Evans-Pritchard sin bok, The Nuer,
som antyder at dette spiller noen rolle inn i kolonimakten... Det er på mange måter symptomatisk
for en del av den tidlige antropologien at dens tilknytning til kolonialismen er ikke alltid veldig eksplisitt og ikke alltid
veldig tydelig, og mange har ment at
antropologien har en ganske sånn shady fortid fordi at den har vært så tett knyttet til kolonialismen. Man skal også være litt forsiktig med å legge alt for mye vekt på
dette forholdet her, har noen påpekt, fordi at det var også mange antropologer som jobbet på den tiden som var ganske
aktive motstandere mot kolonialismen. Og at de i tilfeller der de ble satt til å produsere kunnskap for kolonimyndighetene
i mange tilfeller tok parti med informantene sine i deres kamp mot kolonimaktene. Og noen andre har knyttet dette til fagets behov for
for legitimering. Vi må huske på at i antropologiens tidlige fase så hadde faget et ganske sterkt behov for å
få en legitim rolle
også for finansiering. Det å fremstille faget som nye nyttig og noe som kan tjene myndighetene
var også en måte å sikre seg både vitenskapelig legitimering men også da finansiering. Så man prøvde på denne tiden her å balansere mellom disse ulike rollene da, noe som jeg kjenner
igjen i mye av akademia i dag, men det er en annen historie. Selv om antropologien i den tidlige fase hadde en ganske tett tilknytning til kolonialismen så var det også sånn
historisk at utover på 60-tallet og utover så foregikk det en ganske massiv formell avkolonisering av verden.
Veldig mange av de tidligere britiske, franske, nederlandske og tyske koloniene ble selvstendige, noen av disse også
før 60-tallet selvsagt, sånn som India, Indonesia, Filippinene rett etter andre verdenskrig, men den store bølgen kom jo (spesielt i Afrika) på 1960-tallet og framover. Denne verdenssituasjonen var på mange måter også med på å forme antropologien,
som skjedde på denne tida. Denne tiden kjennetegnes med ganske så radikale bevegelser av ulike sorter, slik som vi snakket om i forrige forelesning, og det var en tid der man også ble stadig
mer oppmerksom på de maktforholdene, maktulikhetene og maktskjevhetene som forelå
i verden. Forholdet mellom den vestlige verden og det som idag omtales det 'globale sør'.
Antropologien ble aller høyeste grad formet av dette. Det vi skal snakke om i denne modulen her er egentlig to former for
reaksjoner på denne utviklingen. Det ene er det som vi gjerne omtaler som postkolonialisme, og det andre er det vi omtaler
som representasjonskrisen. Jeg har satt disse litt hver her, og kommer til å snakke om de litt sånn separat,
men det er mest for å gjøre det ryddig i fremstillingen. Disse
to tingene henger tett tett sammen. Som dere kan se på de pilene her, så var nok de postkoloniale ideene og fokusene i antropologien var i aller aller høyeste grad med
på å forme det vi omtaler som representasjonskrisen. Nå fremstår kanskje disse begrepene litt abstrakt for dere, men det skal vi prøve å løsne opp i
i disse forelesningene her da. Vi skal først snakke litt om postkolonialisme i denne videoen og så skal vi komme nærmere inn på representasjonskrisen
i neste video. Med begrepet 'postkolonialisme' så mener vi grovt sett en retning innenfor antropologien
(men også andre samfunns og humanistiske fag) som har fokus på maktforholdene i koloniale relasjoner. Det innebærer også
at man ble oppmerksom på og begynte å studere maktforhold i de koloniale relasjonene slik de hadde vært, men
kanskje viktigere er hvordan disse
koloniale maktrelasjonene ble videreført, også etter den mer formelle politiske avkoloniseringen. Og det er klart
at det å bli en selvstendig stat og frigjøre seg fra kolonimulighetene sånn rent formelt betyr ikke
nødvendigvis at de ulike maktrelasjonene forsvinner. Så når vi snakker om postkolonialisme så er det
viktig å huske på at dette ikke er tiden etter at all kolonialisme er ferdig, men mer hvordan
koloniale relasjoner på mange måter fikk andre vedvarende uttrykk. En viktig bok og en viktig teoretiker når det
gjelder postkolonialisme som dere ikke har på pensum, men som jeg tenkte jeg skulle nevne likevel er Edward Said
og boken hans 'Orientalism'.
Det er en bok som tar for seg hvordan vestlig vitenskap har en lang historie på å fremstille
'orienten', altså denne østen, midøsten og andre deler av østen, på en spesiell måte. Går man
inn i det folk har skrevet om orienten, altså østen, så ser man gjerne det at folk har fremstilt orienten som enten da veldig spesiell, mystisk, kanskje også statisk,
et slags tidsbilde av en eller annen fortid som ikke har utviklet seg videre. Det er gjerne også da fokus på disse folkenes
irrasjonalitet og de er også da samtidig fremstilt som relativt dekadent og opptatt av
luksus, og kanskje tilogmed sensualitet er en del av det som har blitt skrevet om orienten. Det Edward Said gjør er at han
bemerker hvordan den måten å fremstille orienten på ofte skjer i kontrast til hvordan man beskriver
Vesten og seg selv, noen ganger eksplisitt men ofte veldig implisitt, som orientens rake motstykke, som rasjonell
og fleksibel og utviklet og sånt. Det Said gjør er å si at gjennom måten disse
vitenskapsfolkene har beskrevet orienten så er det kanskje heller snakk om at man skaper seg selv, at
vesten skaper seg selv, gjennom disse fortellingene om orienten, og at det egentlig ikke sier så mye om
hvordan den orientalske
virkeligheten faktisk er. Dette fokuset på hva slags effekt fremstillinger av de andre har;
hvilken effekt, men også makteffekter, er jo da noe som kommer veldig tydelig fram i Edward Saids bok
'Orientalisme', som også ligger som et grunnleggende argument i postkolonialismen, og som skal se,
representasjonskrisen. Den teksten som dere har på pensum er Talal Asads "Anthropology and the Colonial Encounter", som egentlig tar
opp i seg veldig mye av disse argumentene som vi har sett nå, og som også sier mye av det samme som Said gjør i
sin bok. Det første dere skal legge merke til er hvordan Talal Asad understreker at antropologien
er forma av sin samtid. Det er som jeg har nevnt tidligere at noe av læringsmålet for dette kurset her er at på den ene siden skal dere vite
litt om hvordan faget har utviklet seg, de interne debattene i faget, men også dette med hvordan samtiden
og hvordan historisk utvikling generelt i verden har vært med på å forme antropologifaget.
Den teksten til Talal Asad viser det ganske tydelig. Asad tar også opp dette her med at antropologien
har bidratt til koloniale myndigheter og at antropologien har en sånn kolonial historie som henger ved
faget på mange måter. Og antropologien inntil den tid, når denne artikkelen kom ut i alle fall, i liten grad
hadde tatt opp og kritisk reflektert rundt det.
Antropologien hadde da ikke sett noe særlig på forholdet mellom kolonier og de kulturer som de studerte. Som jeg
nevnte om Evans-Pritchard sin bok så står det forsvinnende lite om de koloniale myndighetene og
forholdet mellom Nuerne og de koloniale myndighetene. Det betyr ikke at det ikke fantes. Evans-Pritchards studie ble gjort på et tidspunkt
der den delen av Sør-Sudan var under britisk styre. Så det var ikke det at det ikke fantes noen kolonimakt-relasjoner der, det var mer at antropologer hadde en tendens
til å studere de samfunnene som de studerte adskilt i fra disse koloniale relasjonene. Det man heller ikke hadde gjort var å se
kritisk på de maktaspektene som ligger i måten antropologien ble utført på. Altså hvilke temaer
som man tok opp, hvordan antropologien objektiverte kunnskap, som Talal Asad kaller det, altså måten man skrev på
og måten man skapte etnografiske evidenser osv. Hvordan hele måten antropologien ble gjort på var formet
av antropologiens koloniale kilde, kan man kanskje si, altså der antropologene kom fra, men også at man i liten grad hadde sett på de
maktaspektene som den måten å fremstille andre folk på faktisk hadde. At man egentlig ikke har gjort det
som Edward Said mente man burde gjøre og som Talal Asad også mente antropologien måtte begynne å gjøre.
I Talal Asads artikkel, som er en introduksjon til en lengre artikkelsamling,
så oppfordrer Talal Asad antropologien til å for det første se på hvordan de samfunn man studerte var knyttet til kolonimakter, for eksempel med Nuerne
hvor det ville vært meningsfult å se Nuerne i en litt større sammenheng enn
bare det som foregår innenfor Nuer-samfunnet. Men også å se kritisk på hvordan faget bidro til å videreføre koloniale maktforhold.
Da kjenner dere kanskje igjen en del av argumentene som vi finner hos Eric Wolf i "Europe and the People Without History",
som også er et argument for å se de folkene som antropologer har studert i en større sammenheng, og å se
hvordan de også inngår i større globale, politiske og ikke minst koloniale maktforhold. Det er
liksom da grunnlaget for veldig mye av det som vi kaller
postkolonial teori, og vi kunne hatt masse av dette på pensum, men vi har tatt med Talal Asads artikkel fordi at den gir et grunnlag for å tenke videre med disse maktforholdene. Som dere ser her, så var det sånn at denne
postkoloniale bevisstheten, altså bevisstheten rundt disse maktforholdene var det som skapte det vi gjerne kaller
representasjonskrisen, som dere ser bak hodet mitt her. Representasjonskrisen var en debatt i faget som på mange måter handlet om hvordan antropologien hadde
bidratt til å videreføre koloniale maktrelasjoner gjennom måten den representerte andre på. Og man begynte
da å eksperimentere med nye former å skrive på
og nye måter å tenke om kultur på som en reaksjon på bevisstheten rundt de koloniale maktforholdene.