Ganske uavhengig og ganske likt på tvers av individer, og i større grad uavhengig av erfaringene
som gjøres. Jean Piaget vil dere komme innom når vi skal snakke om intelligens, når vi skal snakke om språk
da hans teori er som sagt veldig bred. Og dere vil omtrent aldri komme innom tema kognitiv utvikling
uten å snakke om han. Så han har en stor plass. og nå skal vi bare snakke litt mer om noen
av disse faktorene og aspektene ved den teorien som er sentrale. Ifølge Piaget så er det noen kognitive
strukturer som danner dette grunnlag for hvordan vi forstår og danner kunnskap om verden rundt oss. Det er viktig å påpeke at det er et selvregulerende system
i den forstand at barnet går ut der å og innhenter og forstår verden, så du har denne aktive
komponentene ved at barnet er ute der og innhenter. og en viktig del i denne teorien er at den
kognitive utviklingen den er basert på en viktig prosess hvor vi opplever at det er noe vi ikke kan, noe
vi ikke forstår eller hvor nye og gamle ideer er i konflikt med hverandre. Så ett barns forståelse av
verden vil ofte være annerledes enn et voksens. Men hele tiden i utvikling, så vi lærer at det er noe man ikke
forstår og at dette kommer i konflikt med vi trodde vi forsto.
Når vi får slike konflikter danner dette en ulikevekt fordi systemet blir i ubalanse fordi man vet ikke riktig hva som er riktig. Og igjen så vil denne ulikheten medføre at man finner
ut av det og dermed at det blir en endring den mentale strukturen vår. Det vil si at vi nå vil forstå verden på en ny måte, og dermed også ha et nytt verktøy for å forstå de erfaringene vi gjør oss senere.
Når vi endrer disse mentale strukturene så vil verden skape likevekt igjen og det vil være en stabil periode. Ifølge denne teorien så er
det noen viktige stadier som kjennetegner utviklingen og da særlig i barndom alderen. Og det som er viktig
med disse kognitive stadiene er at de påpeker og beskriver hvordan vi fungerer på kvalitativt ulike måter på
ulike tidspunkter i alderen, i
utviklingen, og hvordan det er vi bruker og lærer å tilegner oss nye logiske operasjoner for å forstå
verden rundt oss. Et eksempel er dette med objektpermanens så Piaget han var en av de som var først ute med å
beskrive ganske mange viktige utviklingsfenomener og han tok gjerne utgangspunkt i noen
feil antagelser som barn ofte hvor de viser at de ikke forsto verden helt riktig. Og et av disse
fenomenene er det å forstå at ting forblir å være det samme selv om vi ser det fra andre vinkler. Selv om vi
forandrer litt på former så vil ofte være det samme objektet som er der
eller dersom et objekt skjules for eksempel vil vi etter hvert forstå at det fortsatt er der.
Dersom du har et lite spedbarn foran deg og har opplevd å leke med et lite barn og gjemme en ting og
se at dette lille spedbarnet blir overasket og ikke da forsto helt hva som skjedde. Og det betyr at det barnet har en forståelse om denne tingen
men at den plutselig ble borte. Og det overasker dem fordi de fortsatt har en forståelse av at den eksisterer. Mens enda mindre spedbarn vil da
kanskje ikke være overrasket fordi de ikke registrerer denne endringen. Dette med objektpermanens, et eksempel på dette
er tegninger som barn gjør. Så hvis du ber et barn tegne vann i et glass som er plassert på skråss så vil de ofte
tegne det slik som det er avbildet i midten her og, det vil si at de tegner linjen
parallelt med toppen av glasset. Så det ser skrått ut. Men etter hvert så vil et barn forstå at på grunn av
at ting er konserveres, på grunn av forståelse for hvordan tyngdekraft foregår, forståelse av hvordan ting er i virkeligheten så vil de
forstå at det og etter hvert tegne glasset på den måten som det står til høyre her. Og forstår at når man tilter
glasset vil allikevel vannet forbli parallelt med underflaten og ikke med glasset når det tiltes.
Selv om mange av Piagets teorier og studier var svært godt
utført og han gjorde mange spennende eksperiment med blant annet sine egne barn og man fant ut svært mye om hvordan
barn ser og opplever verden, så har vært mange videreføringer og nye studier har vist at han kanskje var ganske
streng med hvordan han så på barns utvikling, at dersom man tillot barn å gi de litt mer hjelp så forsto de
mer og hadde bedre forståelsen enn han antok og dere vil komme innom flere forskere og
teoretikere som har videreutviklet noe av hans teorier i dette emnet, innenfor ulike områder. Men
en ting som er viktig å påpeke i den sammenheng er at Piaget var ikke så interessert i hvordan vi
mennesker kan utvikles oss i ulik tak altså individuelle forskjeller, eller hvordan
variasjonen var innad i en aldersgruppe. Han var mer interessert i hva som
kjennetegnet typisk utvikling og når barn typisk sett nådde ulike kognitive nivåer og stadier. og han var
heller ikke så opptatt av hvordan man praktisk kunne anvende denne kunnskapen og denne teorien for å
hjelpe barn å fungere på et høyere nivå. En annen teoretiker som vi kommer til å møte på også i forhold til
temaet intelligens og kognisjon, men i større grad også innenfor språk og kommunikasjon er Lev Vygotsky. Og hans bidrag er ikke
bare at vi konstruere verden basert på de erfaringene vi gjør, men det er andre viktige
personer i livene våres som bidrar til og hjelper oss med å forstå hvordan verden fungerer ved å
tilrettelegge og assistere oss. Så han påpeker at det er ikke slik at barnet konstruerer verden på egenhånd men at den er sosialt mediert.
Det vil si at mer kunnskapsrike andre vil stadig være der og assistere oss slik at vi vil tilegne oss mye
kunnskap som vi ellers ikke hadde hatt direkte tilgang til gjennom andre. og han påpekte at
barns kognisjon utvikles nettopp da i samarbeid med andre og ved at vi internaliserer den kunnskapen og de kulturelleverktøyene som mer ressurssterke og kunnskapsrike andre har tilgang på.
Og da gjerne voksne. Han var svært opptatt av disse prosessene hvor vi nettopp internaliserte
denne kunnskapen gjennom dialoger og gjennom samarbeid. Og han var også opptatt av at det vi internaliserte
det var gjerne da viktige kulturelle verktøy og eksempler på dette er da språket men også
matematisk kunnskap og verktøy slik som kart og kulturelle verktøy som er tilgjengelige rundt oss. De aller fleste
teorier i dag understreke viktigheten av sosiale faktorer og sosiale erfaringer men også at det
er viktige medfødte biologiske mekanismer som hjelper oss i den kognitive utviklingen. Så vi er rede de erfaringer vi gjør. og det er viktig huske på i
i denne teorien at understreker at det er ikke nok med disse kognitive ressursene. Det er ikke
nok med disse strukturene som da Piaget hevder at er viktige.
Man trenger også da denne sosiale interaksjonen og sosiale medieringen. Vi er nettopp avhengig av andre for å få tilgang til dette. Og denne veiledningen som vi
får gjennom andre gjør at vi klarer mye mer sammen, ved hjelp av andre, enn vi ville klart alene. og
dere har sikkert hørt om nå kan, de aller fleste av dere om den nære utviklingssonen og det er et
viktig begrep i innad i dette perspektivet. og den beskriver rett og slett hvor læring best kan skje. Jeg skal vise
dere en liten figur som beskriver dette om litt. I tillegg til læring skjer sosialt så er viktig å
huske at læring er situert og er veldig avhengig av de stasjonene som den ble tilegnet i.
Også Vygotsky og andre
sosialkonstruktivister er opptatt av at vi går gjennom ulike faser i utviklingen. At vi etter
hvert vil oppnå større og mer komplekse og mer avanserte måter å forstå verden på, og det er særlig seks faser av
utvikling som beskrevet her og du kan se litt mer om det, leser mer om det i pensum. Bare for å gå til
dette prinsippet om den proksimale utviklingssonen dere har sikkert sett denne figuren i forrige semester, men for de av dere som ikke har sett den så tar
jeg en veldig kort gjennomgang. Det er to begreper er viktig her. Det ene er nettopp dette prinsipp om den proksimale utviklingssonen som handler om at
hvis et barn er på et visst utviklingsnivå så vil det være et område innenfor, hvor de er i stand til å lære på
egenhånd. Men det vil også være et område
hvor de er i stand til å lære dersom de får støtte og hjelp fra andre. Så det vil altså være et utviklingsnivå hvor
man kan lære uavhengig av andre og et utviklingsnivå, en sone kan man si, hvor man er i stand til å lære ved hjelp av andre. Dette blir kalt for
The zone of proximal development. Så har andre teoretikere blant annet Bruner og kollegaer beskrevet at en metode
for hvordan mer kompetent andre kan hjelpe barn å lære i denne utviklingssonen, i denne proksimale
utviklingssonen. Og de lanserte termen scaffolding som kan være en metode for hvordan lære
barn innenfor denne sonen. Hjelpe til å lære denne sonen for avhengig læring. Og ifølge Bruner og andre så
handler det om å
støtte og egentlig skape stillaser for barnet som gjør at man jo bedre barnet blir på gjennomføre
for eksempel en oppgave, jo mer skal man gi større og større plass til barnet. Man skal ikke gi for mye, men man skal
ikke gi for lite. Blir det for vanskelig, blir oppgaven for vanskelig så føre til frustrasjon. Fører til at barnet ikke får
det til og erfarer at de ikke lykkes. Og blir det for mye hjelp så kan du føre til kjedsomhet. Vygotsky døde
svært ung. Han var bare 38 år gammel, men rakk allikevel å påvirke utviklingspsykologien i stor grad før han døde og det har i
ettertid, han ble oppdaget ganske sent i vesten og du har jo først langt utover nittenhundretallet at
hans ideer ble tatt opp innenfor språkpsykologien og innenfor kognitiv psykologi, men det er mange
teoretikere som har videreført hans ideer. En teoretiker, flere egentlig, utenfor Russland som er viktig å legge merke til er Rogoff
Barbra Rogoff, hun var svært opptatt av også hvordan denne
scaffoldingen kan skje på ulike måter og tvers av kulturer. At det er slik at måten da mer kompetent
andre lærer barn og støtter barn i deres læring kan variere på tvers av kulturer. Nettopp fordi vi har
ulike behov, ulike målsetninger med opplæringen, på tvers av kulturer, basert på de behov samfunnet har.
Hvis dere ønsker å lese mer om andre teoretikere som bygger mye på ideene til
Vyktogsky så har du også forskere som Valsiner og Wertsch som har studert mye av denne scaffolding prosessen i
større grad. Jeg snakket tidligere om at det også her er snakk om faser som
forandrer seg over tid og de er gjerne kjennetegnet ved at det er en del aktiviteter som er
mer synlige på ulike tidspunkter og disse aktivitetene har ofte en del motiver og en del formål og
innebære en del handlinger som gjør at vi som gjør at vi. Og disse motivene, som sagt er
svært knyttet til de behovene som vi har i
opplæringen vår og hva vi ønsker at barna skal lære. Det også basert på hva som blir sett som samfunnsnyttig viktig å lære til ulike tidspunkter og innenfor disse fasene
å vil jo barn har visse ferdigheter som egner seg for å bygge på og hvor de trenger hjelp til å realisere de.
Men igjen, også innenfor dette perspektivet, så er vet viktig å understreke at
barnet blir sett på som aktiv, et aktivt lærende individ, men at voksnes mediering bidrar til å drive
denne utviklingen i samspill med dette barnet. Dere alle har sikkert vært borti Darwin og kjenner til noen av hans ideer, men
innenfor utviklingspsykologien
så tenker men seg at det er en del evolusjonsprosesser som også kan hjelpe oss å forklare hvordan en
del av barns utvikling og hvorfor en del av barns utvikling foregår når den foregår. Det som er felles for alle disse forklaringene, alle disse teoriene som knytter seg til evolusjonen, eller evolusjonsperspektiver, er at man tenker det er en del genetiske, viktige genetiske bidrag
som skaper en del rammer for hva det er vi kan lære og hvilke ferdigheter som utvikles til en hver tid. Den store forklaringsmekanismen her er nettopp at det er de genetiske bidragene, genetisk grunnlag som forklarer disse tendensene vi har til å tenke
på den måten vi gjør og til å oppføre oss på den måten vi gjør. Selv om ikke evolusjonsperspektiver brukes så mye til å forklare
slik som, det forklarer. Vi kommer ikke til å gå så mye gjennom det for eksempel nå i forhold til kognitiv utvikling i seg selv, men
det er i større grad en viktig forklaringsmekanisme, for å forklare hvorfor vi reagerer med aggresjon, hvorfor vi på den måten
vi gjør hvorvidt hvorfor vi har denne tendensen til å hjelpe hverandre og slik som temperament og
personlighetstrekk, men det er bare noen av eksemplene. Men evolosjonspsykolgien blir ofte sett i sammenheng med det
man kaller for nativismen. Altså synet på hvordan, på medfødte faktorer. Det er viktig å understreke at i dette perspektivet så er man svært opptatt av at erfaring. De erfaringene man gjør, de er ikke tilstrekkelige
for å, for at barn får den kunnskapen de får. Man antar her at vi er født med del strukturer og kjernekunnskap
som man antar er evolusjonsmessig overført gjennom generasjoner og som gjør at observerer og forstår verden på den
måten vi gjør, med de mentale modellene som vi gjør. Men det betyr ikke at ikke stimulering er viktig. Det
er viktig for å aktivere disse strukturene og nettopp fordi erfaring er viktig for aktivere
disse strukturene og nettopp fordi vi alle har ulike erfaringer, så kan dette medføre variasjon. Men
det blir evolusjonspsykologene påpeker er jo at det er ikke nok til å, altså erfaring, er ikke nok til å
forklare utviklingsforløpet i seg selv
Men bare for å oppsummere. Selv om det er genetiske bidrag til ulike egenskaper, selv om vi har genetiske
bidrag som gjør at vi alle, når vi har hvert fall mennesker som har typiske utvikling, går gjennom
lære på den måten, ser verden på den måten vi gjør, så betyr ikke det at de egenskapene utvikles uavhengig av miljøene
våre og erfaringene vi gjør oss. De de mer sier er at det genetiske grunnlag vår gjør det mulig for å ta inn disse erfaringene
og erfaringene gjør det mulig for våre, for vårt genetiske utgangspunkt å fungere slik det skal. For eksempel så har vi, er det kun mennesker som har språk, et så komplekst språk som det vi har
I hvert fall ut fra hva vi vet og hva vi kan studere hos andre arter.
men den symbolske kompleksiteten, som språket innebærer, den er mest sannsynlig unik for
menneskelig kommunikasjon. Fordi vi er forskjellig fra andre arter, i forhold til den
kunnskapen og i forhold til den ferdigheten, så er vi, så er det mest sannsynlig noe felles genetisk som ligger
til grunn for dette. Vi skal gå mer innom det når vi skal snakke om språkutvikling, men det jeg bare vil understreke er at likevel til tross for
at vi har en, at vi er rede for å lære språket biologien av og fra et genetisk grunnlag, så ville vi aldri lært et språk
dersom vi ikke ble eksponert for et språk. Vi ville ikke lært språk på den måten og vi ville ikke fått akkurat de ordene
til å bli det komplekse verktøyet det er uten input, uten stimulering fra omgivelsene. Det er i grunnen til at vi snakker norsk når man vokser
opp i Norge. Og man snakker japansk når man vokser opp i Japan. Så selv om det er noe felles som gjør at man, alle mennesker tilegner seg
språk under normale omstendigheter og med normalt utgangspunkt, så vil vi likevel se den
store variasjonen i akkurat hvordan språket utvikler seg og hva slags språk vi lærer oss.
Et utviklingspsykologiskperspektiv som vi ikke kommer til å gå så mye innom, men som vi likevel nevner, siden det er nevnt
boken og det også er et viktig bidrag er etologisk perspektiv eller etologiske teorier.
Dette perspektivet er særlig basert på studier, biologiske studier, hvor man har
studert dyr i deres naturlige habitat eller det man skal si i deres naturlige økologi. Igjen, dette
perspektivet er sterkt knyttet til den biologiske kapasiteten vår og dermed også til
de evolosjonsbaserte perspektivene, men det dette perspektivet sier er jo at vi har disse biologiske kapasitetene men
at disse utvikler seg akkurat i den økologiske nisjen der vi opererer og for eksempel så har
jo man denne klassiske studier av Konrad Lorenz, som er avbildet her oppe. Jeg legger ved en YouTube video av den også, som jeg anbefaler dere å se på. Som viser hvordan blant annet
fugler, ulike fuglearter da kan si, har en slags innebygd og medfødt tendens til å skape eller til å føle
tilhørighet til den første personen de møte på. Så dersom man tar de bort fra for eksempel sine, når eggene klekkes,
at man tar de bort sine foreldre, men man har et for eksempel her som Konrad Lorenz har et mennesker er i stedet, så vil
de altså behandle denne som den de har tilknytting til og den de følger etter. Sånne type studier
henger også sammen med det med ulike tilknytningsteorier og på samme måte som man ser
dyr da føler tilhørighet og tilknytning til skikkelser som de første møter på, så har man også tenkt på barn
tilknytningsatferd som har en slags samme funksjon som en slik type pregning som man ser hos dyrene. Igjen bare for å nevne, John Bowlby
var svært opptatt av hvordan vi hvordan ulik tilknytningsatferd utvikler seg. Og så har vi andre teoretikere som da har vært mer opptatt av forskjeller i
og individuelle forskjeller i denne tilknyttingen og hvordan de foregår basert på ulike erfaringer som man gjør, får. Neste perspektivet er økologisk psykologi og her, som sagt, så er fokuset på
hvordan barnet inngår i mange sosiale sammenhenger, kulturelle sammenhenger
hvor de både påvirkes av hva som gjøres og hva som er vanlig å gjøre i de sammenhengende, men også
selv er med på å påvirke. Den mest kjente teoretikeren her er og sentrale er jo Bronfenbrenner, som dere har vært borti både forrige forelesning, men også forrige semester noen av dere. Som dere vet er Bronfenbrenners teori svært
opptatt av dette samvirke mellom barnet og dets omgivelser, og grunntanken er nettopp å
integrere ulike systemer, altså økologiske systemer, som barnet er en del av og da de egenskapene som
barna utvikler i transaksjoner med sine sosiale miljøer innenfor disse rammene og innenfor disse systemene.
Det skilles her mellom ulike og det er ulike aspekter som er viktig å huske på her og noen
ting som går igjen som svært sentral
begreper. Et begrepet i dette med de proksimale prosessene. Altså hvor er det utvikling skjer
hvor er det påvirkning skjer, vel det skjer i de direkte samspillene mellom da dette aktive barnet og de
menneskene, de tingene, de symbolene som de erfarer direkte i omgivelsene sine og det er i gjennom samvirke
overtid og interaksjoner over tid og at dette vil medføre utvikling hos barnet. Det som er
viktig med dette perspektivet at selv om det er stort fokus på disse sosiale prosessene og disse
erfaringene som gjøres i samspill med andre og i interaksjoner med andre, så er det også fokus på personens
utgangspunkt, altså individets utvikling
innenfor ulike områder og i forhold til ulike ferdigheter. Men hovedtankene eller hovedtanken
er jo at et hierarki av ulike systemer, økologiske systemer, og de på ulik måte påvirker barna mer eller mindre direkte
og de næreste relasjonene, de såkalte mikrosystemene, som barnet erfarer er jo der den direkte påvirking skjer
men disse systemene igjen, slik som barnehagen og hjemme også er i forbindelse med hverandre og den
forbindelsen den vil også få en påvirkning på barnet. Også bygger man utover med større og
større systemer, hvor man har større sammenhenger som også kan ha betydning for familien, for barnet, ved å mer
indirekte påvirke disse nære systemet som barn opererer i.
Da går vi helt ut til det ytterste som er de store sosiale institusjonene som samfunnsinstitusjoner og mer generelle
samfunnsverdier som ikke barnet er eksponeres for, men blir eksponert gjennom hvordan da
systemet, de mikrosystemene og nærsystemene inkorporer disse forholdene. Dere har sett denne modellen mange ganger før sikkert og det viktigere da i nyere tid er jo at de har lagt til et aspekt til
i tillegg til mikrosystemet, de næreste, mesosystemet som er samspill mellom disse systemene
og da disse større eksossystemet og makrosystemene, så har man da i tillegg til dette i nyere modeller lagt til aspektet
tid. At det er endring over tid. Så samvirkende mellom de ulike systemene de skjer over tid og
det er dermed slik at et barn født i en familie i til en tid i en kontekst, vil oppleve veldig
ulike samvirker og omgivelser enn det et barn født til en annet tid. Det er stadige endringer i disse systemene. Det er
det ene og det andre er at innad i individet vil det også være endringer i disse systemene over tid, som gjør at det barnet erfarer det er ikke stabilt. Det vil også være endringer. Det vil være stabile faktorer. En familie
vil kanskje ha ulike utfordringer over en lenger periode. Men det kan også være slik at disse utfordringene stopper. Så en familie kan gå gjennom en skilsmisse og oppleve sorg ved tap
av en nær slektning og det vil påvirke prosessen, de nære prosessene en periode, men så vil det være slutt på den episoden, så vil det komme en ny tid. Det betyr ikke
ny tid
noe av sorgen er der fortsatt. Så det er en viss stabilitet og der selv om en episode slutter
så vil den kunne påvirke videre, men det er slik at det er også endringer da, i erfaringene som gjøres. Men
en av de mest fascinerende aspektene, at det er viktig endringer over et livsløp, men også over generasjoner. Og nettopp fordi
kontekster varierer på tvers av tid og sted så er dette et svært komplekst, så er det en svært kompleks teori
som kan ta på seg veldig ulike utviklingsforløp hos blant annet et barn født nå versus dere og deres foreldre, besteforeldre og tilbake, men også hvis man sammenligner et barn født
i Norge versus
et barn som for eksempel er fød i Kina eller et helt annet land og en annen kulturell kontekst. Dette perspektivet har jo bidratt til å se hvordan barnet utvikler seg
i et mye større samfunnsmessig perspektiv og rammeverk. Og hatt et veldig viktig bidrag i
utviklingspsykologien og i synet på hvordan utvikling foregår. Et annet aspekt, kunne tatt dette sammen med det kognitive over men det spiller ikke så stor rolle
Vi har også dette informasjonsbearbeidingsperspektivet eller teorier om hvordan vi bearbeider informasjon. Som er svært kognitivt nivå igjen. Men her er altså at vi bearbeider informasjon på ulike måter til ulike aldre. Og tidligere har man brukt datamaskiner som
som et begrepsmetafor hvor man
beskriver hvordan, måte hjernen bregner og prosessere informasjon. Dette er litt sånn utgått metafor i
dag da vi vet at først at det er ikke så en maskin er ganske ufleksibel, den må programmeres eller
så. Nå tar jeg liten digresjon her. Men blant annet så kan man tenke seg at man har en maskin som vil man
kunne programmere en maskin til å se verden på en viss måte og så si at hvis dette skjer så
skal maskin gjør dette. Så en slags top-down programmering hvor man har innebygget hvordan en maskin
skal respondere på ulik, kan du si empiri eller ulike erfaringer. Mens man kan også si til maskinen
å ha en mer bottom-up programmering hvor man sier til maskinen, her har du masse data kan du maskinen lage
et system ut av dette. Så du kan både gå ovenfra, bestemme hvordan på en måte maskinen skal operere i forhold
til informasjon, men nedenifra, og si at maskinen skal danne salgs mønstre for hvordan og vise som tendenser i dette materialet.
Mennesket er mye mer komplekst enn som så, og vi veksler mellom disse bottom-up og top-down prosessene hele tiden.
Refleksiv i den forstand at vi trenger ikke, vi kan tenke utover disse begrensningene, denne
programmeringen. Vi er i stadig endringer. Vi endrer oss hele tiden i hvordan vi ser verden og
prosesser informasjon nettopp fordi vi er ikke så avhengige av enkelt kontekster, vi kan overføre
på tvers av kontekster.
Det er også mye mer kreativitet. I den forstand at vi skaper mye mer vår forståelse enn det eksempel en maskin kan gjøre.
Men en grunntanke med en slags informasjonsbearbeidingsperspektiv er at alle mentale funksjoner, uavhengig av hvilken kontekst prosesserer informasjonen i
så er det de samme prosessene som ligger til grunn og det er visse begrensninger. Vi har
minnekapasitet begrensninger som gjør at vi ikke kan bearbeide mer informasjon eller huske mer informasjon enn det vi klarer.
Vi kan strekke strikken, men det er en del begrensinger der. De samme mentale funksjonene, prosessene, som ligger til grunn for informasjonsbearbeiding, om det er i en læringssituasjon, om det er i en sosial situasjon
Når vi er sammen med andre, når de er alene. Så det er et syn på hvordan generelle
kapasiteter ligger til grunn for for utvikling vår. For hvordan vi opererer i verden. Når man snakker om dette med datamaskiner som begrepsmetafor, så har det vært mye
datasimuleringer av hvordan informasjonsprosessering foregår. Vi også tidligere snakket om hvordan dette
informasjonsbearbeidingssystemet ser ut og jeg skal ikke gå veldig inn på det. Dere kan lese litt om det i boken. Det er ikke så
sentralt i dette i semesteret. Men det som er viktig kanskje å husker her er at det er en
komplekst system hvor man antar i dag at det er at det finnes det en slags overordnet sentral
eksekutiv funksjon som skaper en ramme for hvordan vi da tar inn informasjon
gjennom statsapparatet og gjennom da handlinger som gjøres også inni sanseapparatet hvordan vi koder det inn
hvordan vi arbeider med det i å lagre og arbeid med det i arbeidsminnet og hvordan vi deretter
da overfører dette til langtidsminnet og da henter du ut igjen og hvordan det påvirker handlingene våre igjen.
Det er mange av disse informasjonsprosesseringsteoriene som eksisterer har vært veldig har som sagt hatt en veldig
logisk og veldig konkret syn på hvordan informasjon prosesseres. Det har også vært svært
påvirket av nettopp at man har brukt datamaskinen som en modell og man har sett, det har dermed vært ganske store
uenigheter om hva det er som egentlig driver utviklingen, i hvor stor grad det handler om at vi bare modnes
i hvor raskt, i
hvor mye vi kan prosessere informasjon versus i hvor stor grad vi faktisk endrer organiseringen av kunnskapen vår
og større strukturer. Men allikevel så har disse perspektivene fått
hatt ganske vidt, vært innflytelsesrike innenfor mange områder. Både i forhold til informasjonsbearbeiding og maskinutvikling, men
også ja. Jeg skal ikke gå inn på dette i stor grad, men vi skal snakke litt mer om det når vi skal snakke om intelligens og vi skal snakke litt mer om det når vi snakker om språk senere. Jeg anbefaler dere å lese denne artikkelen her. Hvorfor barn er smartere enn
artificial intelligence, en maskin rett og slett.
Les denne artikkelen. Det er en veldig spennende artikkel som beskriver noe av disse, det som jeg beskrev tidligere om at vi er så
fleksible kan skifte mellom top-down og bottom-up prosessering. Det er en sterk anbefaling. Det vil ta dere cirka
kvarter 20 minutter å lese det. Jeg tenkte jeg skal vise et lite klipp her. Det er jo ikke slik at man alltid ser
en utvikling hvor vi blir stadig bedre i å gjøre ting. Det er mange ting som barn er dyktigere på en
voksen nettopp fordi de ikke har så mye erfaring. Noen gang kan erfaring stopp oss i å tenke utover det erfaringen har
lært oss. Det at vi danner, det at vi har mer og mer erfaring og dannet flere og flere strukturer
i forhold til hvordan vi ser verden, hvordan forstå verden. Så er det også slik eller det innebærer også en del retningslinjer og en del slags føringer for hvordan vi
ser verden, som kan gjøre oss mindre fleksible og at vi ikke klarer å se alternativer til det vi allerede kan.
Det vært noen forskere som har vært litt opptatt av dette å se hvordan er det situasjonen hvor barn faktisk kan
være flinkere enn voksne. Kompleks problemløsning er vanligvis ikke sett på som barnelek, men Berkeley forskere har funnet ut at unge barn er bedre enn voksne til å finne ut av
hvordan noe fungerer. I studien, bruker enkle former og musikklysbok, barn viste sterkere ferdigheter i å forutse
sterkere ferdigheter i å forutse årsak og effekt.
Det dette viste er at vi har rett og slett en del holdepunkter som gjør at vi er
vi også er begrenset i måten, for hvordan vi ser verden og lærer om nye ting.
Det er en annen studie som jeg tenkte jeg kunne nevne også i den sammenheng. Det er en studie hvor man så på betydningen av instruksjon. Det vil si når vi som gir barn instruksjon i hvordan de
skal leke med en eller operere med en maskin. Si de får en maskin foran seg med ulike
funksjoner, knapper, ulike måter å løse en oppgave på og slik at noen knapper og noe spaker vil innebære noen resultater kanskje de får noen kistemerker eller leker ved å
forstå hvordan denne maskinen opererer. Hvis man gi barn i en sånn situasjonen instruksjon om hva de
skal gjøre, hva som gjør at vi klarer å operere denne maskinen, den strategien som du gir dem,
den instruksjonen du gir dem fungerer, så vil
barn holde seg til den instruksjonen å gjøre det du har instruert dem i. Men dersom du ikke gi barn en instruksjon så
har man funnet ut at de vil være mer fleksible, de vil undersøker flere ulike løsninger,
å finne ut mer om maskinen og hvordan den fungerer også oppdage hvorvidt av andre strategier som
fungerer enn dersom de fikk instruksjon. Det betyr. Noen har dermed sagt at dette er dette toeggede sverdet som instruksjon innebærer. Når noe fungerer godt nok og vi har lært en strategi som fungerer
så vil den være den vi opererer med og bruker fordi det er minst tidkrevende, det er effektivt. Hvorfor
ikke gjøre noe som allerede fungerer. Men på en annen side så skaper det noen restriksjoner for hvor mye vi eksplorerer verden og finner ut av alternative løsninger og strategier.
Så jeg kan legge ut en artikkel som beskriver dette som heter The Double Edged Sword og jeg
legge den opp Canvas, så de som er interesserte kan lese litt mer om det. Jeg skal ikke gå veldig inn på
kritisk utviklingspsykologi, bare nevne at det også har vært en del forskere og teoretikere som har vært opptatt av
hvordan vi skaper og konstruere våre sosiale verdener. Det har vært mye fokus på, har opphav i mye
studier om kjønn og hvordan våre ideer påvirker hvordan vi ser verden. Du kan si at
dette perspektivet er ikke så opptatt av utvikling i sånn forstand, men er mer, argumenterer også
i stor grad i mot
da mer biologbasert utvikling. Er mer opptatt av hvordan ting er sosial konstruert. Vi skal ikke
ha så mye om det heller og det står ikke svært mye om det i boken. Men det er spennende. I og med at vi også vet at
vi blir påvirket av de måtene som i konstruerer verden på sosialt og de begrepene som vi velger å bruke på
påvirkker også hvordan vi ser verden. Jeg hopper over dette. Så kan dere heller lese om dette. Det er veldig ikke
veldig mye om det boken heller, men det er viktig. Det er et viktig perspektiv å ha kjennskap til.
Det er også mye av det vi kan, av det vi og måter som vi forstår verden på er sosial konstruert.
Bare for å avslutte denne forelesningen nå så er det
sentralt å huske på at det er forskjeller og likheter på tvers av disse teoriene og som dere har sett til nå så har dere sett at
i ulike grad vil teoriene fokusere på hvorvidt våre tolkninger og forståelse av verden basert på
observasjoner og hvorvidt de antar at det er noen som ligger til grunn eller hva er sosialt betinget
og hvilke forhold dermed som de ser på som viktige betydningsfulle for barns utvikling. Det er også ulik grad
De er også ulikt opptatt av hva ved utviklingen som vil legge vekt på. Dere vil også se at det er mye bruk
av samme terminologi, men ikke nødvendigvis at terminologien betyr det samme i de ulike perspektivene. Så for eksempel påpeker både Piaget og Freud at konflikt er en viktig dirvkraft i utviklingen,
men de mener veldig ulike ting med konflikt.
Freud og Vygotsky på en annen side understreker kultur og internalisering som en viktig mekanisme. De er
ikke opptatt av samme aspekter ved kulturen eller samme ting som internaliseres og så det er bare
påpeke det sånn at dere er bevisst på terminologien og når blir bevisst på når dere beskriver et
perspektiv når du skal skrive oppgave blant annet så det viktig å understreke hva det er og hvilke
temaer og prosesser som dere henviser til. Helt til slutt. Der er bare viktig å teoriene vil dekke alt eller alle aspekter av utvikling. Det er kun et verktøy for å kunne reflektere over hvordan vi utvikler oss og som kan hjelpe oss med å forklare hvordan, empirien som vi finner,
Man kan både starte med fenomenet og se på, starte med empirien, man kan også starte med teoriene.
Det viktige er at dette samvirke hjelper også å skape enda bedre teorier som å forstå når
teorier er forenelige og ikke forenelige. Det viktig å revidere de. Det er viktig at vi bruker empiren til
å til å understøtte men også til å forkaste teorier som ikke kan forklare verden og det vi lærer om
verden gjennom våre empiriske forskningsmetoder